ЦЕНТРАЛЬНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ 
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26.05.2026 року м.Дніпро Справа № 908/139/26

Центральний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:
головуючого судді: Висоцького А.М. (доповідач по справі)
суддів: Віннікова С.В., Левшиної Г.В., 
секретар судового засідання: Гетьманенко С.М.  
за участю представників сторін у справі:
від Акціонерного товариства Національна атомна енергогенеруюча компанія "Енергоатом" – Балацький Я.А. 
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги: Акціонерного товариства "Національна атомна енергогенеруюча компанія "Енергоатом" на рішення Господарського суду Запорізької області від 31.03.2026 (суддя Ярешко О.В., м. Запоріжжя, повний текст якого підписаний 09.04.2026) та на додаткове рішення Господарського суду Запорізької області від 16.04.2026 (суддя Ярешко О.В., м. Запоріжжя, повне рішення складено 16.04.2026)
по справі № 908/139/26
За позовом: Товариства з обмеженою відповідальністю "Елтранс Україна" (69014, м. Запоріжжя, вул. Кольорова, буд. 7; поштова адреса: 69014, м. Запоріжжя, а/с 4802)
до відповідача: Акціонерного товариства Національна атомна енергогенеруюча компанія "Енергоатом" (01032, м. Київ, вул. Назарівська, буд. 3) в особі Філії Відокремлений підрозділ Запорізька атомна електрична станція Акціонерного товариства Національна атомна енергогенеруюча компанія Енергоатом (71503, Запорізька область, м. Енергодар, вул. Промислова, буд. 133)
про стягнення 16 387 008,82 грн.
ВСТАНОВИВ:
Описова частина.
У січні 2026 року до Господарського суду Запорізької області через систему “Електронний суд” звернулось Товариство з обмеженою відповідальністю “Елтранс Україна” з позовом до Акціонерного товариства “Національна атомна енергогенеруюча компанія “Енергоатом” в особі Філії “Відокремлений підрозділ “Запорізька атомна електрична станція” Акціонерного товариства “Національна атомна енергогенеруюча компанія “Енергоатом” про стягнення 10 181 925,90 грн. заборгованості, 5 044 343,36 грн. інфляційних збитків та 1 160 739,56 грн. 3% річних. 
Позов обґрунтовано порушенням відповідачем грошового зобов`язання за договором поставки товару № 53-121-01-21-10720 від 27.09.2021, а саме: неоплатою поставленого товару за переліченими видатковими накладними. 
Короткий зміст оскаржуваного рішення суду першої інстанції.
Рішенням Господарського суду Запорізької області від 31.03.2026 у справі № 908/139/26 позов задоволено частково.
Стягнуто з Акціонерного товариства "Національна атомна енергогенеруюча компанія "Енергоатом" в особі Філії Відокремлений підрозділ Запорізька атомна електрична станція Акціонерного товариства "Національна атомна енергогенеруюча компанія "Енергоатом" на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Елтранс Україна" 8 694 873 грн. 90 коп. заборгованості, 991 215 грн. 63 коп. 3% річних, 4 307 626 грн. 07 коп. інфляційних втрат, 167 924 грн. 59 коп. судового збору.
У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.
Ухвалюючи рішення суд першої інстанції виходив з того, що позивачем здійснена поставка відповідачу товару за договором № 53-121-01-21-10720 на загальну суму 10 181 925,90 грн., доказів оплати за яку останнім не надано.
В свою чергу, доказів складення позивачем податкової накладної на суму ПДВ у розмірі 1 487 052,00 грн. за поставкою на суму 8 922 312,00 грн., згідно видаткової накладної № 138 від 15.12.2021, зі складенням якої пов`язується оплата відповідачем суми ПДВ, матеріали справи не містять. 
Таким чином, позовні вимоги Господарський суд визнав такими, що підлягають задоволенню частково у сумі 8 694 873,90 грн. (10 181 925,90 грн. (сума поставки) – 1 487 052,00 грн. (сума ПДВ) = 8 694 873,90 грн.). У стягненні суми 1 487 052,00 грн. судом відмовляється у зв`язку з передчасністю позову у цій частині.
Зменшуючи суму стягнення 3% річних та інфляційних втрат, суд керувався помилкою в розрахунках.
Додатковим рішенням Господарського суду Запорізької області від 16.04.2026 по справі № 908/139/26 клопотання ТОВ “Елтранс Україна” про стягнення витрат на правничу допомогу задоволено частково, стягнуто з АТ “НАЕК “Енергоатом” в особі філії “ВП ЗАЕС” 80 000,00 витрат на професійну правничу допомогу.
В обґрунтування прийнятого додаткового рішення судом першої інстанції зазначено, що заявлений позивачем до стягнення розмір витрат на професійну правничу допомогу у сумі 120 000,00 грн. є документально підтвердженим.
Водночас, суд першої інстанції, зважаючи на те, що позовні вимоги позивача були задоволені частково, зазначив, що сума витрат на професійну правничу допомогу пропорційно розміру задоволених позовних вимог становить 102 474,22 грн.
Однак, враховуючи те, що справа не є складною, не обтяжена великим обсягом доказів, які були в наявності у позивача, розрахунок ціни позову не є складним, вказана сума витрат (102 474,22 грн.) не є співмірною зі складністю справи та виконаними адвокатом роботами (наданими послугами); Філія “ВП “ЗАЕС” окупована російською федерацією, що є загальновідомою обставиною, на теперішній час спостерігається значний дефіцит електроенергії, що позначається також і на роботі підприємств України; АТ “НАЕК “Енергоатом” виконує в умовах воєнного стану спеціальні обов`язки на ринку електроенергії для забезпечення загальносуспільного інтересу, суд визнав, що до стягнення з відповідача на користь позивача належить сума 80 000,00 грн. витрат на правничу допомогу.
Аргументи учасників справи.
Короткий зміст вимог апеляційної скарги та узагальнення її доводів.
До Центрального апеляційного господарського суду надійшла апеляційна скарга АТ "Національна атомна енергогенеруюча компанія "Енергоатом" на рішення Господарського суду Запорізької області від 31.03.2026 по справі № 908/139/26.
Апелянт вказав, що позивачем неправильно встановлений період прострочення виконання відповідачем зобов`язання за договором у частині оплати поставленого товару. Додатковою угодою № 2 від 21.03.2022 до договору сторони скасували поставку товару за деякими позиціями. Отже, сторони встановили перелік всього поставленого товару вартістю 10 181 925,90 грн. саме з дати підписання цієї додаткової угоди, тобто з 21.03.2022. Відповідно прострочення розпочалося з 21.05.2022, а не з 29.03.2022, як вказує позивач.
Крім того, скаржник зазначає, що оскільки товар, поставлений за договором, виробництва російської федерації, враховуючи положення Постанови Кабінету Міністрів України № 187 від 03.03.2022 та ч. 4 ст. 111 КК України, відповідач позбавлений можливості та не має законних підстав для розрахунків за договором.
Також, посилається на те, що договір є нікчемним у зв`язку з тим, що його умови відрізняються від змісту тендерної пропозиції переможця процедури (позивача), що порушує вимоги ч. 4 ст. 41 Закону України “Про публічні закупівлі”.
Окремо зазначає, що судом попередньої інстанції на застосовані норми права, що передбачають можливість зменшення сум нарахувань у вигляді 3% річних та інфляційних втрат. Неможливість відповідачем сплатити кошти за спірним договором викликана об`єктивними негативними чинниками (військовою агресією проти України), що, не залежать від його волі та доводить відсутність вини у діях відповідача.
Строк позовної давності щодо стягнення основного боргу, річних та інфляційних витрат сплив 21.05.2025.
Керуючись викладеним вище, апелянт просить скасувати оскаржуване рішення та прийняти нове – про відмову в позові. За наявності обставин для задоволення позовних вимог, зменшити розмір нарахування 3% річних та інфляційних втрат до мінімально можливого. 
Також не погоджуючись з додатковим рішенням Господарського суду Запорізької області від 16.04.2026 у справі № 908/139/25, Акціонерне товариство "Національна атомна енергогенеруюча компанія "Енергоатом" звернулось до Центрального апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати додаткове рішення від 16.04.2026 року та прийняти нове про відмову в задоволенні клопотання ТОВ “Елтранс Україна” про стягнення витрат на правничу допомогу, за наявності обставин для задоволення клопотання зменшити розмір витрат до мінімально можливого.
Вимоги апеляційної скарги мотивовано тим, що матеріали справи не містять детального опису робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги, а також докази на їх підтвердження до позовної заяви не додані.
Звертає увагу колегії, що позивачем було подано до суду 3 (три) ідентичних позови, відповідачем за якими є одна юридична особа – АТ «НАЕК «Енергоатом», за ідентичними договорами та з ідентичними вимогами, які розглядаються Господарським судом Запорізької області у справах № 908/139/26; № 908/140/26; № 908/141/26, за можливості об`єднання ідентичних вимог за справами, вимоги пред`явлені окремо. 
Вимоги щодо стягнення правничої допомоги за ідентичними справами варіюються від 8 000,00 грн до 120 000 грн.
Таким чином, в діях адвоката наявна аналогічність, що не потребує багато часу та зусиль для надання правничої допомоги та складання процесуальних документів.
Короткий зміст відзиву на апеляційну скаргу.
До Центрального апеляційного господарського суду надійшов відзив Товариства з обмеженою відповідальністю “Елтранс Україна” на апеляційну скаргу Акціонерного товариства “Національна атомна енергогенеруюча компанія “Енергоатом” на рішення рішенням Господарського суду Запорізької області від 31.03.2026 у справі № 908/139/26. 
Позивач вважає апеляційну скаргу незаконною, необґрунтованою, а тому такою, що не підлягає задоволенню, а рішення Господарського суду Запорізької області від 31.03.2026 року у справі № 908/139/26 законним і таким, що ґрунтується на засадах верховенства права і тому підлягає залишенню в силі.
Позивач не погоджується з доводами відповідача щодо розмежування договором строку оплати частини вартості товару у розмірі суми ПДВ. 
Крім того, посилається на те, що строк оплати за товар закінчується 28.03.2022.
Щодо строку позовної давності, то він був продовжений із 02.04.2020 до 30.06.2023 на час дії карантину, продовжений від початку воєнного стану до 29.01.2024 та з 30.01.2024 зупинений і поновився 04.09.2025. 
Посилання відповідача на нікчемність договору про закупівлю позивач вважає безпідставними та необґрунтованими. Зміни щодо товару, що вказані у додатковій угоді № 1, мають виключно технічний та уточнюючий характер і спрямовані на усунення формальних неточностей у найменуванні товару без зміни його сутності, технічних параметрів, функціонального призначення, кількості або вартості, що не є тотожним зміні предмета закупівлі. 
Щодо постачання товару виробництва рф, то зазначає, що Постанова Кабінету Міністрів України № 187 від 03.03.2022 встановлює мораторій на виконання зобов`язань виконання, у тому числі у примусовому порядку, грошових та інших зобов`язань, кредиторами (стягувачами) за якими є російська федерація або особи, пов`язані з державою-агресором. Позивач до таких осіб не відноситься. Вибір виробника здійснював сам відповідач, що підтверджується умовами договору. 
На підставі викладеного, просив суд залишити апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом» без задоволення, а судове рішення Господарського суду Запорізької області від 31.03.2026 у справі № 908/139/26 без змін. 
У додаткових поясненнях, наданих позивачем суду, останній просить залишити апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом» без задоволення, а додаткове рішення Господарського суду Запорізької області від 16.04.2026 у справі № 908/139/26 без змін.
Заперечує твердження апелянта про неспівмірність зазначених витрат з виконаними адвокатом роботами, обсягом наданих послуг та ціною позову, оскільки апелянтом взагалі не конкретизовано, в чому саме полягає така неспівмірність та не подано жодного доказу на підтвердження того, що заявлена до стягнення сума витрат на професійну правничу допомогу не відповідає критеріям співмірності та розумності. До того ж, сума зазначених витрат є співмірною з ціною позову (є меншою за 1%). Доводи Апелянта про нібито завищений розмір витрат на професійну правничу допомогу є необґрунтованими, бездоказовими та такими, що не відповідають фактичним обставинам справи.
Рух справи у суді апеляційної інстанції.
Автоматизованою системою документообігу суду для розгляду справи № 908/139/26 було визначено колегію суддів у складі: головуючий суддя Висоцький А.М. (доповідач), судді Вінніков С.В., Левшина Г.В., що підтверджується витягами з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 28.04.2026.
На момент надходження апеляційної скарги, матеріали справи № 908/139/26 на адресу Центрального апеляційного господарського суду не надходили.
Ухвалами Центрального апеляційного господарського суду від 28.04.2026 та 12.05.2026 відкриті апеляційні провадження за апеляційними скаргами Акціонерного товариства "Національна атомна енергогенеруюча компанія "Енергоатом" на рішення Господарського суду Запорізької області від 31.03.2026 та на додаткове рішення Господарського суду Запорізької області від 16.04.2026; розгляд апеляційних скарг об`єднано в одне апеляційне провадження; встановлено строк для подання відзиву на апеляційну скаргу, а також будь-яких заяв чи клопотань з процесуальних питань протягом 10 днів з дня вручення копії ухвали; призначено справу № 908/139/26 до розгляду на 26.05.2026; встановлено, що засідання відбудеться у приміщенні Центрального апеляційного господарського суду за адресою: м. Дніпро, проспект Дмитра Яворницького, 65, в залі судових засідань № 201; явка представників учасників справи визнана необов`язковою; роз`яснено учасникам судового провадження їх право подавати до суду заяви про розгляд справ у їхній відсутності за наявними в справі матеріалами; роз`яснено учасникам судового провадження їх право брати участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду у тому числі із застосуванням власних технічних засобів. 
До Центрального апеляційного господарського суду надійшли матеріали справи № 908/139/26.
18.05.2026 до суду від представників сторін надійшли клопотання про участь у судовому засіданні у режимі відеоконференції за допомогою власних технічних засобів.
26.05.2026 від представника Товариства з обмеженою відповідальністю “Елтранс Україна” Хілько А.В. надійшла заява про відкладення судового засідання, у зв`язку із тим, що представник бере участь у іншому судовому засіданні у Господарському суді Запорізької області (без зазначення номера справи та дати засідання). 
Протокольною ухвалою Центрального апеляційного господарського суду від 26.05.2026 відмовлено у задоволенні заяви Товариства з обмеженою відповідальністю “Елтранс Україна” про відкладення судового засіданні, оскільки відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною передумовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників учасників справи, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні, тим більше, що явка повноважних представників сторін у судовому засіданні 26.05.2026 обов`язковою не визнавалась, правова позиція учасника викладена в його відзиві на апеляційну скаргу і останнє, будучи завчасно повідомленим про дату, час і місце судового засідання, та, діючи розумно, обачливо і добросовісно, мав достатньо часу для забезпечення явки свого представника, при цьому вищенаведене клопотання про відкладення розгляду справи не містить жодного обґрунтування неможливості проведення судового засідання за відсутності належним чином повідомленого апелянта, жодного доказу на підтвердження викладених у клопотанні обставин заявником до суду не подано. 
26.05.2026 у судовому засіданні взяв участь представник Державного підприємства “Національна атомна енергогенеруюча компанія “Енергоатом” – Балацький Я.А. 
Представники інших учасників справи у судове засідання не з`явилися, хоча про дату, час та місце його проведення повідомлялися належним чином.
Відповідно до частин другої-третьої ст. 120 ГПК України суд повідомляє учасників справи про дату, час і місце судового засідання чи вчинення відповідної процесуальної дії, якщо їх явка є необов`язковою. Виклики і повідомлення здійснюються шляхом вручення ухвали в порядку, передбаченому цим Кодексом для вручення судових рішень.
Відповідно до пункту 2 частини шостої ст. 242 ГПК України днем вручення судового рішення є день отримання судом повідомлення про доставлення копії судового рішення до електронного кабінету особи.
Як вбачається з матеріалів справи, копія ухвали Центрального апеляційного господарського суду від 12.05.2026, якою призначено справу № 908/139/26 до розгляду на 26.05.2026 о 10 год. 30 хв., була отримана в електронному кабінеті Товариства з обмеженою відповідальністю “Елтранс Україна” - 12.05.2026. 
Явка представників сторін у судове засідання, призначене на 26.05.2026, не визнавалася апеляційним господарським судом обов`язковою, про наявність у сторін доказів, які відсутні в матеріалах справи та без дослідження яких неможливо розглянути апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю “Елтранс Україна” на рішення Господарського суду Запорізької області від 31.03.2026 та додаткове рішення від 16.04.2026 по справі № 908/139/26, до суду не повідомлялося. 
Таким чином, колегія суддів вважає, що в даному судовому засіданні повинен відбутися розгляд апеляційної скарги Державного підприємства “Національна атомна енергогенеруюча компанія “Енергоатом” на рішення Господарського суду Запорізької області від 31.03.2026 та додаткове рішення від 16.04.2026 по справі № 908/139/26, не дивлячись на відсутність представників окремих учасників справи, повідомлених про судове засідання належним чином. Відсутність зазначених представників у даному випадку не повинно заважати здійсненню правосуддя. 
Фактичні обставини, встановлені судом.
Між Товариством з обмеженою відповідальністю “Елтранс Україна” (постачальник, позивач у справі) та Державним підприємством “Національна атомна енергогенеруюча компанія “Енергоатом” в особі Відокремленого підрозділу “Запорізька атомна електрична станція”, правонаступником якого є Акціонерне товариство “Національна атомна енергогенеруюча компанія “Енергоатом” в особі Філії “Відокремлений підрозділ “Запорізька атомна електрична станція” (покупець, відповідач у справі) укладено договір поставки товару № 53-121-01-21-10720 від 27.09.2021.
Відповідно до п. 1.1 договору, постачальник зобов`язався поставити, а покупець прийняти та сплатити товар, згідно наведеного найменування, на загальну суму 12 978 758,94 грн. з ПДВ.
Покупець має право зменшити обсяг закупівлі товару з урахуванням фактичного обсягу своїх видатків (п. 1.3).
Умовами п. 1.2 договору сторони визначили строк поставки товару: грудень 2021 року.
Згідно п. 1.4 договору, виробником, зокрема поз. № 78 є АТ “Ярославський електромашинобудівельний завод”.
Згідно п. 3.1, оплата за товар, поставлений відповідно до п. 1.1 договору, здійснюється протягом 60 календарних днів з дати поставки повного обсягу товару, визначеного у п. 1.1 договору, шляхом перерахування грошових коштів на розрахунковий рахунок постачальника. 
Оплата покупцем частини вартості товару у розмірі суми ПДВ здійснюється після реєстрації постачальником належним чином оформленої податкової накладної в Єдиному реєстрі податкових накладних (ЄРПН) (п. 3.2). 
Постачальник зобов`язаний скласти податкову накладну в електронній формі та зареєструвати її в ЄРПН у строки, визначені для реєстрації податкової накладної чинним законодавством (п. 4.4 договору). 
Згідно п. 7.6, у випадку неотримання покупцем у строк, визначений чинною редакцією ПКУ електронної податкової накладної зареєстрованої в ЄРПН, покупець має право в односторонньому порядку зменшити ціну договору, передбачену розділом 3 цього договору на суму ПДВ.
Згідно з п. 12.1, договір вважається укладеним з моменту підписання сторонами і діє 12 місяців з дати укладання. 
17.12.2021 до договору сторонами укладено додаткову угоду № 1, якою у пункті 1.1 розділу 1 договору викладено позиції товару у новій редакції; визначено, що строк поставки: позицій 40-61, 63-71 – червень 2022, позицій 1-39, 62, 72-78 – грудень 2021.
21.03.2022 було укладено додаткову угоду № 2, згідно якої, з урахуванням підтвердження Торгово-промисловою палатою України форс-мажорних обставин в Україні (листи № 1335/24-10222 від 28.02.2022, № 2024/02.0-7.1 від 28.02.2022) поставка товару за позиціями 40-61, 63-71 за пунктом 1.1 розділу 1 договору, що визначена сторонами за п. 1.2 договору на червень 2022 (у редакції додаткової угоди № 1 до договору поставки товару № 53-121-01-21-10720 від 27.09.2021) скасовується.
Із матеріалів справи вбачається, що на виконання умов укладеного договору постачальник поставив, а покупець прийняв товар на загальну суму 10 181 925,90 грн. (з ПДВ) на підставі видаткових накладних: № 138 від 15.12.2021 на суму 8 922 312,00 грн., № 145 від 16.12.2021 на суму 86 667,36 грн., № 152 від 17.12.2021 на суму 965 936,70 грн., № 172 від 17.12.2021 на суму 18 748,74 грн., № 10 від 24.01.2022 на суму 188 261,10 грн. 
Позивачем до матеріалів справи долучено складені ним податкові накладні на вказану поставку: № 36 від 16.12.2021 (на суму 86 667,36 грн.), № 41 від 17.12.2021 (на суму 965 936,70 грн.), № 42 від 17.12.2021 (на суму 18 748,74 грн.), № 11 від 24.01.2022 (на суму 18 8261,10 грн.), які згідно квитанцій були зареєстровані в ЄРПН. 
16.12.2025 листом з описом вкладення позивач надіслав відповідачу претензію від 15.12.2025 № 1/10720, якою вимагав протягом 10-ти днів з дня її отримання сплатити заборгованість у сумі 17 041 268,41 грн. на вказані реквізити. 
Між сторонами підписано акт звіряння взаємних розрахунків за період: 01.01.2021 – 20.11.2025, згідно якого заборгованість на користь ТОВ “Елтранс Україна” на 20.11.2025 становить 78 127 557,79 грн., у тому числі по договору № 53-121-01-21-10720 від 27.09.2021 у сумі 10 181 925,90 грн. 
Відповідач обставини укладення договору поставки товару № 53-121-01-21-10720 від 27.09.2021, поставки товару згідно перелічених видаткових накладних та реєстрацію вказаних вище податкових накладних, отримання претензії від 15.12.2025 № 1/10720 не заперечив та не спростував.
Відповідно частини першої ст. 75 ГПК України, обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованих підстав вважати їх недостовірними або визнаними у зв`язку з примусом. Обставини, які визнаються учасниками справи, можуть бути зазначені в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їх представників.
Позивачем долучено до матеріалів справи копію довідки від 17.02.2026 № 040808-22/1 Управління Східного офісу Держаудитслужби в Запорізькій області зустрічної перевірки у ТОВ “Елтранс Україна” з метою документального та фактичного підтвердження виду, обсягу і якості операцій та розрахунків в обліку АТ “Національна атомна енергогенеруюча компанія “Енергоатом” та його філій за період з 01.01.2023 по 31.12.2025. Додатком до довідки є Реєстр договорів, укладених у 2019-2022 роках з ДП “НАЕК “Енергоатом”, а саме: ВП “Запорізька АЕС”, по яким станом на 31.12.2025 по обліку ТОВ “Елтранс Україна” рахується дебіторська заборгованість, в якому зазначено договір поставки № 53-121-01-21-10720, сума дебіторської заборгованості - 10 181 925,90 грн. 
Мотивувальна частина.
Відповідно до частини першої ст. 269 ГПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Частиною другою ст. 269 ГПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Розглянувши матеріали господарської справи, доводи та вимоги апеляційних скарг, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги не підлягають задоволенню, а рішення та додаткове рішення суду першої інстанції не підлягають скасуванню чи зміні, виходячи з таких підстав.
Згідно з пунктом 1 частини другої статті 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини.
Відповідно до частини першої статті 509 Цивільного кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
За приписами статті 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є двостороннім, якщо правами та обов`язками наділені обидві сторони договору.
Статтею 627 Цивільного кодексу України встановлено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору, з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Укладений між сторонами договір за своєю правовою природою є договором поставки.
Відповідно до частини 1 статті 712 Цивільного кодексу України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.
У частині другій статті 712 Цивільного кодексу України визначено, що до договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.
За договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму (стаття 655 Цивільного кодексу України).
У статті 662 Цивільного кодексу України передбачено, що продавець зобов`язаний передати покупцеві товар, визначений договором купівлі-продажу. Продавець повинен одночасно з товаром передати покупцеві його приналежності та документи (технічний паспорт, сертифікат якості тощо), що стосуються товару та підлягають переданню разом із товаром відповідно до договору або актів цивільного законодавства.
Відповідно до статті 663 Цивільного кодексу України продавець зобов`язаний передати товар покупцеві у строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо зміст договору не дає змоги визначити цей строк, - відповідно до положень статті 530 цього Кодексу.
Згідно з частиною першою статті 664 Цивільного кодексу України обов`язок продавця передати товар покупцеві вважається виконаним у момент: 1) вручення товару покупцеві, якщо договором встановлений обов`язок продавця доставити товар; 2) надання товару в розпорядження покупця, якщо товар має бути переданий покупцеві за місцезнаходженням товару. Договором купівлі-продажу може бути встановлений інший момент виконання продавцем обов`язку передати товар.
Судом встановлено, що 27.09.2021 між позивачем, як постачальником, та відповідачем, як покупцем, було укладено договір, за умовами якого постачальник зобов`язався поставити покупцю товар згідно наведеного найменування, на загальну суму 12 978 758,94 грн. з ПДВ ( 10 815 632,45 грн.+ ПДВ – 2 163 126,49 грн).
Згідно з п. 12.1, договір вважається укладеним з моменту підписання сторонами і діє 12 місяців з дати укладання. 
17.12.2021 до договору сторонами укладено додаткову угоду № 1, якою у пункті 1.1 розділу 1 договору викладено позиції товару у новій редакції; визначено, що строк поставки: позицій 40-61, 63-71 червень 2022, позицій 1-39, 62, 72-78 грудень 2021. 
21.03.2022 було укладено додаткову угоду № 2, згідно якої, з урахуванням підтвердження Торгово-промисловою палатою України форс-мажорних обставин в Україні (листи № 1335/24-10222 від 28.02.2022, № 2024/02.0-7.1 від 28.02.2022) поставка товару за позиціями 40-61, 63-71 за пунктом 1.1 розділу 1 договору, що визначена сторонами за п. 1.2 договору на червень 2022 (у редакції додаткової угоди № 1 до договору поставки товару № 53-121-01-21-10720 від 27.09.2021) скасовується.
Матеріалами справи підтверджується, та не заперечується відповідачем, що позивач на виконання умов договору поставив, а відповідач прийняв товар на загальну суму 10 181 925,90 грн.
Відповідно до частини першої статті 692 Цивільного кодексу України покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.
Відповідно до п. 3.2 Договору, розрахунок за продукцію, поставлену відповідно до п. 1.1 Договору, здійснюється шляхом перерахування грошових коштів на поточний рахунок Постачальника протягом 60 календарних днів з дати поставки повного обсягу продукції визначеного в п. 1.1 даного Договору.
Відповідно до видаткових накладних, які містяться в матеріалах справи, товар у повному обсязі було поставлено 24.01.2022. Отже, відповідач мав сплатити вартість поставленого товару у строк до 28.03.2022. включно.
Свої зобов`язання щодо повної та своєчасної оплати отриманого від постачальника товару покупцем не виконано.
Встановлені судом обставини свідчать про неналежне виконання відповідачем своїх зобов`язань за договором щодо своєчасної та повної оплати отриманого товару, внаслідок чого у відповідача перед позивачем наявна основна заборгованість за договором.
В той же час, господарським судом встановлено, що доказів складення позивачем податкової накладної на суму ПДВ у розмірі 1 487 052,00 грн. за поставкою на суму 8 922 312,00 грн., згідно видаткової накладної № 138 від 15.12.2021, зі складенням якої пов`язується оплата відповідачем суми ПДВ, матеріали справи не містять та сторонами не надано. 
Таким чином, позовні вимоги обґрунтовано задоволені судом першої інстанції у розмірі 8 694 873,90 грн. 
Враховуючи викладене, висновки суду першої інстанції про наявність підстав для стягнення з відповідача на користь позивача 8 694 873,90 грн. основного боргу є обґрунтованими.
Щодо доводів апеляційної скарги відносно зміни строку оплати у зв`язку з укладеними до договору додатковими угодами № 1 та № 2, то колегія суддів ставиться до них критично з огляду на наступне.
Так, додатковою угодою № 2 від 21.03.2022 сторонами було скасовано поставку товару за окремими позиціями. Цією додатковою угодою сторони підтвердили, що всі інші умови договору поставки товару № 53-121-01-21-10720 від 27.09.2021 залишаються чинними у попередній редакції, і сторони підтверджують щодо них свої зобов`язання.
Тобто, цією додатковою угодою не було визначено (змінено) пункти 3.1 та 3.2 договору, які визначають умови і порядок оплати товару.
Крім того, за умовами п. 1.3 договору покупець має право зменшити обсяг закупівлі товару з урахуванням фактичного обсягу своїх видатків.
Увесь (повний) обсяг товару за договором був поставлений відповідачу 24.01.2022, а отже відповідач мав оплатити цей товар у строк до 25.03.2022 включно (60-й календарний день), оскільки пунктом 3.1 договору визначено, що оплата за поставлений товар здійснюється протягом 60 календарних днів з дати поставки повного обсягу товару.
Отже, умов про зміну строків оплати товару або строків його поставки додаткові угоди № 1, № 2 не містять та підлягають застосуванню в редакції, погодженій сторонами при укладенні основного договору. 
Враховуючи вищевикладене, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що відповідачу правомірно нараховано 3% річних та інфляційні збитки.
Щодо доводів скаржника про нікчемність договору.
Відповідно до пункту 2 частини першої статті 43 Закону України «Про публічні закупівлі» договір про закупівлю є нікчемним у разі його укладення з порушенням вимог частини четвертої статті 41 цього Закону. 
Згідно з частиною четвертою статті 41 Закону України «Про публічні закупівлі» умови договору про закупівлю не повинні відрізнятися від змісту тендерної пропозиції/ пропозиції за результатами електронного аукціону (у тому числі ціни за одиницю товару) переможця процедури закупівлі/спрощеної закупівлі або узгодженої ціни пропозиції учасника у разі застосування переговорної процедури, крім випадків визначення грошового еквівалента зобов`язання в іноземній валюті та/або випадків перерахунку ціни за результатами електронного аукціону в бік зменшення ціни тендерної пропозиції/пропозиції учасника без зменшення обсягів закупівлі. 
У спірних правовідносинах такі порушення відсутні. 
Відмінності, на які посилається відповідач в апеляційній скарзі, стосуються уточнення найменування та маркування окремих позицій електродвигунів та не призвели до зміни предмета закупівлі по суті, оскільки поставлений товар повністю відповідає технічним, функціональним, якісним та експлуатаційним характеристикам, визначеним тендерною документацією, тендерною пропозицією переможця та опитувальними аркушами. 
Таким чином, зазначені зміни мають виключно технічний та уточнюючий характер і спрямовані на усунення формальних неточностей у найменуванні товару без зміни його сутності, технічних параметрів, функціонального призначення, кількості або вартості. 
Разом з тим, формальна відмінність у найменуванні товару не є тотожною зміні предмета закупівлі, якщо за своєю суттю товар відповідає технічним, якісним, функціональним та експлуатаційним характеристикам, визначеним у тендерній документації та тендерній пропозиції переможця. 
Крім того, відповідно до пункту 21 Особливостей здійснення публічних закупівель, затверджених постановою Кабінету Міністрів України № 1178, предмет закупівлі визначається, зокрема, за кодом Єдиного закупівельного словника. 
У даному випадку код предмета закупівлі залишався незмінним, що підтверджує незмінність предмета закупівлі, тому вимоги частини четвертої статті 41 Закону не порушені, що спростовує доводи відповідача про його заміну або істотну зміну. 
Отже, договір було укладено відповідно до тендерної пропозиції переможця процедури закупівлі. Додатковою угодою здійснено виключно уточнення найменування товару.
За таких обставин відсутні правові підстави для застосування пункту 2 частини першої статті 43 Закону України «Про публічні закупівлі». 
Відповідно до статті 204 Цивільного кодексу України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. 
Згідно зі статтею 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання стороною вимог, встановлених законом на момент його вчинення. 
Відповідачем не доведено наявності порушення вимог частини четвертої статті 41 Закону України «Про публічні закупівлі», а відтак відсутні правові підстави для застосування пункту 2 частини першої статті 43 цього Закону. 
Щодо посилань скаржника на обмеження розрахунків з позивачем, з огляду на положення Постанови КМУ № 187 та Постанови НБУ № 18 враховуючи те, що виробниками поставленого товару є юридичні особи, які є резидентами РФ, колегія суддів зазначає наступне.
Відповідно до частини першої ст. 1 Закону України "Про санкції" з метою захисту національних інтересів, національної безпеки, суверенітету і територіальної цілісності України, протидії терористичній діяльності, а також запобігання порушенню, відновлення порушених прав, свобод та законних інтересів громадян України, суспільства та держави можуть застосовуватися спеціальні економічні та інші обмежувальні заходи (далі - санкції).
У частині першій ст. 4 Закону України "Про санкції" визначено, що видами санкцій згідно з цим Законом, зокрема, є:
- зупинення виконання економічних та фінансових зобов`язань (п. 5);
- заборона здійснення публічних та оборонних закупівель товарів, робіт і послуг у юридичних осіб-резидентів іноземної держави державної форми власності та юридичних осіб, частка статутного капіталу яких знаходиться у власності іноземної держави, а також публічних та оборонних закупівель у інших суб`єктів господарювання, що здійснюють продаж товарів, робіт, послуг походженням з іноземної держави, до якої застосовано санкції згідно з цим Законом (п. 10).
Згідно з частиною третьою ст. 5 Закону України "Про санкції" рішення щодо застосування, скасування та внесення змін до санкцій щодо окремих іноземних юридичних осіб, юридичних осіб, які знаходяться під контролем іноземної юридичної особи чи фізичної особи-нерезидента, іноземців, осіб без громадянства, а також суб`єктів, які здійснюють терористичну діяльність (персональні санкції), передбачених п.п. 1, 2-21, 23-25 частини першої ст. 4 цього Закону, приймається Радою національної безпеки та оборони України та вводиться в дію указом Президента України. Відповідне рішення набирає чинності з моменту видання указу Президента України і є обов`язковим до виконання.
Отже, Радою національної безпеки та оборони України приймаються рішення про обмежувальні заходи (санкції) щодо певних фізичних та юридичних осіб і таке рішення вводиться в дію відповідним указом Президента України.
Статтею 53 Закону України "Про санкції" визначено, що державний реєстр санкцій (далі - Реєстр) - це інформаційно-комунікаційна система, що забезпечує збирання, накопичення, захист, облік, відображення, оброблення та надання інформації про всіх суб`єктів, щодо яких застосовано санкції. Реєстр створюється з метою надання безоплатного публічного доступу до актуальної та достовірної інформації про всіх суб`єктів, щодо яких застосовано санкції. Дані Реєстру є відкритими і загальнодоступними, крім випадків, передбачених законом.
У пп. 1 п. 1 Постанови КМУ № 187 зазначено, що для забезпечення захисту національних інтересів за майбутніми позовами держави України у зв`язку з військовою агресією РФ установити до прийняття та набрання чинності Законом України щодо врегулювання відносин за участю осіб, пов`язаних з державою-агресором, мораторій (заборону) на:
1) виконання, у тому числі в примусовому порядку, грошових та інших зобов`язань, кредиторами (стягувачами) за якими є РФ або такі особи (далі - особи, пов`язані з державою-агресором):
- громадяни РФ, крім тих, що проживають на території України на законних підставах;
- юридичні особи, створені та зареєстровані відповідно до законодавства РФ;
- юридичні особи, створені та зареєстровані відповідно до законодавства України, кінцевим бенефіціарним власником, членом або учасником (акціонером), що має частку в статутному капіталі 10 і більше відсотків, якої є РФ, громадянин РФ, крім того, що проживає на території України на законних підставах, або юридична особа, створена та зареєстрована відповідно до законодавства РФ;
- юридичні особи, утворені відповідно до законодавства іноземної держави, кінцевим бенефіціарним власником, членом або учасником (акціонером), що має частку в статутному капіталі 10 і більше відсотків, яких є РФ, громадянин РФ, крім того, що проживає на території України на законних підставах, або юридична особа, створена та зареєстрована відповідно до законодавства РФ, - у випадку виконання зобов`язань перед ними за рахунок коштів, передбачених у державному бюджеті.
Колегія суддів зазначає про те, що позивач є юридичною особою, створеною та зареєстрованою відповідно до законодавства України. Водночас докази того, що кінцевим бенефіціарним власником, членом або учасником (акціонером) позивача, що має частку в статутному капіталі 10 і більше відсотків, якої є РФ, громадянин РФ, в матеріалах справи відсутні, так само як відсутні і докази на підтвердження застосування до позивача (засновника/учасника) обмежувальних заходів (санкцій) в порядку Закону України "Про санкції".
При цьому те, що виробниками поставленого позивачем товару є юридичні особи, які є резидентами РФ, не свідчить про встановлення мораторію на розрахунки відповідачем за такий товар, а норми постанови НБУ № 18 не надають відповідачу право не оплачувати отриманий за договором товар.
Щодо строку позовної давності.
Відповідно до ст. 256 ЦК Україна позовна давність це строк в межах якого особа може звернутись до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність, згідно вимог ст. 257 ЦК України, встановлюється тривалістю у три роки. 
П.П. 12, 19 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України встановлено, що під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього кодексу продовжуються на строк дії такого карантину. У період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану строки, визначені ст. ст. 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього кодексу продовжуються на строк його дії. 
Постановою Кабінету Міністрів України № 211 від 11.03.2020 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» в Україні встановлено карантин строком до 03.04.2020. У подальшому, Постановою Кабінету Міністрів України № 230 від 25.03.2020, № 291 від 22.04.2020, № 343 від 04.05.2020, № 392 від 20.05.2020, № 500 від 17.06.2020, № 641 від 22.07.2020, № 760 від 26.08.2020, № 956 від 13.10.2020, № 1236 від 09.12.2020, № 104, від 17.02.2021, № 405 від 21.04.2021, № 611 від 16.06.2021, № 855 від 11.08.2021, № 981 від 22.09.2021, № 1336 від 15.12.2021, № 229 від 23.02.2022, № 530 від 27.05.2022, № 928 від 19.08.2022, № 1423 від 23.12.2022, № 383 від 24.04.2023 строк дії карантину продовжено до 30 червня 2023 року.
Постановою Кабінету Міністрів України № 651 від 27.06.2023 «Про відміну на території України карантину, встановленого з метою запобігання поширенню н території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» карантин відмінено з 24.00 год. 30.06.2023 Указом Президента України від 24.02.2022 № 64/2022, затвердженого Законом України від 24.02.2022 №2102-ІХ, в Україні введено воєнний стан з 05 год. 30 хв. 24.02.2022 строком на 30 діб. У подальшому, Указами Президента України строк дії воєнного стану неодноразово продовжувався та діє на теперішній час.
Таким чином, позивач звернувся до суду з позовом в межах строку позовної давності.
Щодо посилань відповідача, що судом попередньої інстанції не застосовані норми права, що передбачають можливість зменшення сум нарахувань у вигляді 3% річних та інфляційних втрат.
Статтею 610 ЦК України передбачено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). При цьому, у ст. 611 ЦК України зазначено, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.
Відповідно до ст. 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.
За приписами ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
З урахування положень наведених норм та вищезазначених обставин справи, колегія суддів вважає, що у позивача виникло право для нарахування сум, передбачених частиною другою ст. 625 ЦК України. При цьому наведений позивачем у даній справі розрахунок не суперечить вимогам чинного законодавства України і є арифметично правильним. Заперечення відповідача саме щодо виконаних позивачем розрахунків в матеріалах справи відсутні.
За змістом частин другої ст. 625 ЦК України, нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки є способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації від боржника за неналежне виконання зобов`язання. Такі висновки викладені в постановах Верховного Суду від 05.07.2019 у справі № 905/600/18, від 19.06.2019 у справах № 703/2718/16-ц та № 646/14523/15-ц, від 13.11.2019 у справі № 922/3095/18, від 18.03.2020 у справі № 902/417/18, від 07.02.2024 у справі № 910/3831/22.
Велика Палата Верховного Суду в постанові від 18.03.2020 у справі № 902/417/18 дійшла висновку, що, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір як неустойки, штрафу, так і процентів річних за час затримки розрахунку відповідно до ст. 625 ЦК України, оскільки усі вони спрямовані на відновлення майнової сфери боржника. Отже, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення, та, зокрема, зазначених вище критеріїв, суд може зменшити загальний розмір відсотків річних як відповідальності за час прострочення грошового зобов`язання.
Законодавство не містить переліку підстав для зменшення процентів річних. Такими підставами можуть бути, зокрема, дії боржника, спрямовані на належне виконання зобов`язання, ступінь вини боржника, міра виконання зобов`язання боржником, майновий стан сторін, інші інтереси сторін, дії чи бездіяльність кредитора, очевидна неспівмірність заявленої суми процентів річних порівняно із сумою боргу, а також інші підстави, підтверджені конкретними обставинами справи. Заявляти про наявність підстав для зменшення процентів річних та доводити, що вони підтверджуються конкретними обставинами справи, має саме боржник, а суд, з огляду на наявні в матеріалах справи докази, має надати оцінку обґрунтованості таких доводів та вирішити питання про можливість зменшення процентів річних. Також при вирішенні питання про зменшення процентів річних суд має враховувати принципи розумності, справедливості, пропорційності та дотримуватись балансу між інтересами боржника і кредитора.
У постанові від 05.06.2024 у справі № 910/14524/22 Велика Палата Верховного Суду зазначала, що зменшення судом заявлених до стягнення штрафних санкцій чи відсотків, нарахованих на підставі ст. 625 ЦК України, є правом, а не обов`язком суду, і може бути реалізоване ним у кожному конкретному випадку за наслідками оцінки обставин справи та наданих учасниками справи доказів.
У постанові від 02.07.2025 у справі № 903/602/24 Велика Палата Верховного Суду зазначила, що враховуючи правову природу процентів річних як визначеної законом плати боржника за користування грошовими коштами кредитора, їх розмір може бути зменшено. При цьому суд при визначенні розміру, до якого можна зменшити проценти річних, обмежений нормою частин другої ст. 625 ЦК України, яка визначає, що боржник має сплатити кредитору три проценти річних (якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом) від простроченої суми. Аналогічну правову позицію щодо відсутності дискреції суду у питанні зменшення розміру процентів річних нижче 3 %, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом, викладено у постанові Верховного Суду від 31.05.2023 у справі № 914/2453/21.
Отже, саме три проценти річних є законодавчо встановленим розміром процентів річних, які боржник повинен сплатити у разі неналежного виконання грошового зобов`язання. Три проценти річних (якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом) є мінімальним розміром процентів річних, на які може розраховувати кредитор у разі неналежного виконання зобов`язання боржником. Тому зменшення судом процентів річних можливе лише до такого розміру, тобто не менше ніж три проценти річних. Відтак розмір процентів річних, який становить законодавчо встановлений розмір трьох процентів (якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом), не підлягає зменшенню судом.
З урахуванням наведеного, доводи відповідача про те, що суд може зменшити визначений ЦК України мінімальний розмір трьох процентів річних, є необґрунтованими.
Щодо апеляційної скарги Акціонерного товариства "Національна атомна енергогенеруюча компанія "Енергоатом" на додаткове рішенням Господарського суду Запорізької області від 16.04.2026 у справі № 908/139/25, суд зазначає наступне.
Положеннями ст. 59 Конституції України встановлено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.
Відповідно до п. 12 частини третьою ст. 2 ГПК України, основними засадами (принципами) господарського судочинства, зокрема є: відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення.
Метою запровадження цього принципу є забезпечення особі можливості ефективного захисту своїх прав в суді, ефективно захиститись у разі подання до неї необґрунтованого позову, а також стимулювання сторін до досудового вирішення спору.
Відповідно до ст. 131 Конституції України для надання професійної правничої допомоги в Україні діє адвокатура.
За змістом ст. 1 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність", договір про надання правової допомоги - це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.
При цьому, колегія суддів зазначає, що відповідно до укладеної угоди з клієнтом, адвокат виконує обов`язки з представництва інтересів клієнта у суді, а також бере на себе відповідальність здійснювати таке представництво у комплексі, а не за взяту кожну окрему правничу дію, наприклад тільки написати процесуальний документ або суто виступити у судовому засіданні. Саме вчинення комплексу правничих дій забезпечить належну реалізацію прав та обов`язків клієнта для представництва його інтересів.
Так, в частині першій ст. 1 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" визначено, що іншими видами правової допомоги - є види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення:
Представництво - вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного позивача, цивільного відповідача у кримінальному провадженні.
Таким чином, беручи на себе обов`язок щодо здійснення представництва інтересів клієнта в суді, адвокат бере на себе відповідальність не лише за якусь одну дію, наприклад написання процесуального документу чи виступ у суді, а бере на себе обов`язок по вчиненню комплексу дій, метою яких є забезпечення реалізації та захисту прав і обов`язків клієнта.
Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (ст. 30 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність").
Адвокатський гонорар може існувати в двох формах - фіксований розмір та погодинна оплата. Вказані форми відрізняються порядком обчислення - при зазначенні фіксованого розміру для виплати адвокатського гонорару не обчислюється фактична кількість часу, витраченого адвокатом при наданні послуг клієнту, і навпаки, підставою для виплати гонорару, який зазначено як погодинну оплату, є кількість годин помножена на вартість такої години того чи іншого адвоката у залежності від його кваліфікації, досвіду, складності справи та інших критеріїв (аналогічну правову позицію викладено у постанові Верховного Суду від 07.09.2020р. у справі № 910/4201/19).
При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.
В постанові від 06.03.2019р. у справі № 922/1163/18 Верховний Суд звернув увагу, що суди, визначаючи розмір суми, яка підлягає сплаті в порядку компенсації гонорару адвоката іншою стороною, мають виходити із встановленого у самому договорі розміру та/або порядку обчислення таких витрат, що узгоджується з положеннями ст. 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність».
Разом із тим, згідно зі ст. 15 ГПК України, суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання господарського судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.
Учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді, як вид правничої допомоги, здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом (ст. 16 ГПК України).
Розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду, за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду (частина восьма ст. 129 ГПК України).
Для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (частини третьої ст. 126 цього Кодексу).
За змістом частини четвертої ст. 126 ГПК України, розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (частини п`ята ст. 126 ГПК України).
Водночас, за приписами частини шостої ст. 126 ГПК України, обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
Загальне правило розподілу судових витрат визначене в частині четвертої ст. 129 ГПК України: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог). Разом з тим, у частині п`ятій наведеної норми цього Кодексу визначено критерії, керуючись якими суд (за клопотанням сторони або з власної ініціативи) може відступити від вказаного загального правила при вирішенні питання про розподіл витрат на правову допомогу та не розподіляти такі витрати повністю або частково на сторону, не на користь якої ухвалено рішення, а натомість покласти їх на сторону, на користь якої ухвалено рішення.
Зокрема, відповідно до частини п`ятій ст. 129 ГПК України, під час вирішення питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, у тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.
Випадки, за яких суд може відступити від загального правила розподілу судових витрат, також унормовано положеннями частин шостої, сьомої, дев`ятої ст. 129 ГПК України.
Як вбачається з матеріалів справи, Товариство з обмеженою відповідальністю “Елтранс Україна” звернулось до суду з позовом до Акціонерного товариства “Національна атомна енергогенеруюча компанія “Енергоатом” в особі Філії “Відокремлений підрозділ “Запорізька атомна електрична станція” Акціонерного товариства “Національна атомна енергогенеруюча компанія “Енергоатом” про стягнення 10 181 925,90 грн. заборгованості, 5 044 343,36 грн. інфляційних збитків та 1 160 739,56 грн. 3% річних. 
У позовній заяві позивачем було викладено попередньо розрахований розмір витрат на професійну правничу допомогу; у відповіді на відзив зазначено, що заява про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу буде подано після ухвалення судового рішення. Про подання такої заяви повідомив представник позивача також у судовому засіданні 31.03.2026 до закінчення судових дебатів у справі.
Не погоджуючись з розміром витрат на професійну правову допомогу, відповідач посилався на таке: зазначив про відсутність розрахункового документу що підтверджує факт здійснення господарської операції між юридичною особою та адвокатом. Не надано докази економічного обґрунтування чи затвердження вартості послуг, їх складових, затвердження певних тарифів, обґрунтованості цін на послуги адвоката. Матеріали справи не містять детального опису робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом. Відповідь на відзив позивачем не складалася, кількість судових засідань не визначена. Вважає розмір витрат позивача на правничу допомогу таким, що не відповідає критеріям співмірності, реальності витрат та розумності їх розміру. Поданий позов не є складним і не потребує значного часу виконання як юридичної, так і технічної роботи, оскільки не вимагає додаткового вивчення й аналізу законодавства України і судової практики. Справа не обтяжена значною кількістю доказів, публічний інтерес до справи відсутній, спір у цій справі стосується лише її сторін. Позивачем подано до суду 3 ідентичних позови, відповідачем за якими є одна юридична особа - АТ “НАЕК “Енергоатом”, за ідентичними договорами та з ідентичними вимогами. За можливості об`єднання ідентичних вимог за справами, вимоги пред`явлені окремо. Вимоги щодо стягнення правничої допомоги за ідентичними справами варіюються від 8000,00 грн. до 120000,00 грн. Вказана обставина свідчить про штучне збільшення витрат на правничу допомогу. Вважає, що витрати на правничу допомогу не підтвердженні належними та достатніми доказами, не відповідають критерію розумності оскільки не мають характеру необхідних, без понесення яких у позивача буде відсутня можливість захистити свої права та законні інтереси, є завищеними. Необхідним є врахування, що АТ “НАЕК “Енергоатом” належить до державного сектора економіки та до об`єктів критичної інфраструктури, знаходиться у складному фінансовому становищі. Просив: відмовити у задоволенні вимог про стягнення витрат на правничу допомогу; зменшити заявлений розмір витрат, у разі задоволення заяви позивача, до мінімально можливого розміру за вказаних обставин.
Рішення Господарського суду Запорізької області частково винесене на користь позивача.
Встановлено, що при вирішенні спору доведено протиправну поведінку відповідача, невиконання ним зобов`язання перед позивачем щодо оплати товару.
Отже, саме поведінка відповідача стала причиною того, що позивач змушений був звернутися до суду з позовом, а задля цього звернувся за правничою допомогою до адвоката.
06.04.2026 від Товариства з обмеженою відповідальністю “Елтранс Україна”), в межах строку, встановленого частиною восьмою ст. 129 ГПК України, через систему “Електронний суд” (сформовано у системі 03.04.2026) надійшло клопотання (вих. № б/н від 03.04.2026) про стягнення витрат на правничу допомогу, згідно якої просив стягнути з відповідача витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 120 000,00 грн. 
Суд першої інстанції обґрунтовано дійшов висновку, що заява позивача про стягнення з відповідача витрат на професійну правничу допомогу в сумі 80 000,00 грн. була зроблена позивачем з урахуванням строків, визначених частиною восьмою ст. 129 ГПК України.
В обґрунтування розміру понесених судових витрат на професійну правничу (правову) допомогу позивачем надано суду першої інстанції копії: договору про надання правової допомоги № 153 від 14.01.2026; попереднього опису робіт (наданих послуг) та здійснених витрат виконаних адвокатом, необхідних для надання правничої допомоги у справі від 14.01.2026; Акт приймання-передачі наданих послуг від 01.04.2026; детальний опис робіт (наданих послуг) та здійснених витрат виконаних адвокатом, необхідних для надання правничої допомоги у справі від 01.04.2026; платіжна інструкція № 3240 від 16.01.2026 на суму 120 000 грн. 00 коп.; ордер від 14.01.2026; свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю ЗП 002415 від 22.10.2019 на ім`я Хілько А.В.; рахунок-фактура № 15301 від 14.01.2026
Так, за умовами п. 1.1. договору Клієнт доручає, а Адвокатське об`єднання приймає на себе зобов`язання надати Клієнту правову допомогу, пов`язану із захистом його прав і законних інтересів в судах всіх інстанцій що діють в системі судоустрою України, на підприємствах, установах і організаціях усіх форм власності незалежно від підпорядкування у справі про стягнення заборгованості, інфляційних втрат та 3% річних за Договором поставки № 53-121-01-21-10720 від 27.09.2021р., укладеним між Державним підприємством «НАЦІОНАЛЬНА АТОМНА ЕНЕРГОГЕНЕРУЮЧА КОМПАНІЯ «ЕНЕРГОАТОМ» в особі відокремленого підрозділу «ЗАПОРІЗЬКА АТОМНА ЕЛЕКТРИЧНА СТАНЦІЯ» ДЕРЖАВНОГО ПІДПРИЄМСТВА «НАЦІОНАЛЬНА АТОМНА ЕНЕРГОГЕНЕРУЮЧА КОМПАНІЯ «ЕНЕРГОАТОМ» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Елтранс Україна». 
Згідно п. 2.1 договору Адвокат приймає на себе зобов`язання з надання юридичної допомоги: шляхом усного та письмового консультування; складання проектів необхідних документів; представництво інтересів Клієнта в суді та правоохоронних органах, на усіх підприємствах, установах, організаціях незалежно від форми власності, а також в органах державної влади та місцевого самоврядування.
В розділі 4 договору сторони погодили: 4.1. Орієнтовна вартість та ціна послуг вказується у Попередньому (орієнтовному) описі робіт. 4.2. Остаточна вартість та ціна послуг визначається у Детальному описі робіт. 4.3. Вартість робіт визначається у фіксованому розмірі ціни послуг без врахування часу роботи адвоката. 4.4. Оплата за даним договором здійснюється шляхом 100% попередньої оплати на підставі рахунку та Попереднього (орієнтовного) опису робіт. 4.6. За результатом наданих послуг складається Акт приймання-передачі послуг, який підписується Клієнтом протягом 5 днів з дня його отримання. 
Відповідно до попереднього опису робіт (наданих послуг) та здійснених витрат виконаних адвокатом, необхідних для надання правничої допомоги у справі від 14.01.2026 адвокатом повинні бути надані наступні послуги: підготовка Позовної заяви з додатками 50000 грн, Відповідь на Відзив 10000 грн, Клопотання /заява 10000 грн, участь у судових засіданнях 50 000, разом на суму 120 000 грн 00 коп. Відповідно до детального опису робіт (наданих послуг) та здійснених витрат виконаних адвокатом, необхідних для надання правничої допомоги у справі від 01.04.2026, адвокатом надані наступні послуги: підготовка Позовної заяви з додатками 50000 грн, Відповідь на Відзив 10000 грн, Клопотання /заява 10000 грн, участь у судових засіданнях 50 000, разом на суму 120 000 грн 00 коп. 
Всього, згідно акту приймання-передачі наданих послуг від 01.04.2026 вартість послуг Адвоката склала 120 000 грн. 00 коп. 
Вказані документи у даній справі були складені адвокатом та подані до суду, адвокат був присутнім у підготовчих засіданнях та засіданні з розгляду справи по суті.
Отже, у договорі про надання правничої допомоги погоджено між сторонами тверду (фіксовану) суму оплати послуг адвоката і така оплата за весь час дії договору не змінюється в залежності від обсягу послуг та витраченого адвокатом часу, не залежить від кількості фактично здійснених дій адвоката, не потребує детального розрахунку та опису дій, які вчинив адвокат, фактична кількість часу, витраченого адвокатом, не обчислюється, а суд не вправі втручатися у правовідносини адвоката та клієнта.
Подібні правові висновки викладені в постанові Верховного Суду від 22.07.2021 у справі № 628/2292/18, від 28.12.2020 у справі № 640/18402/19, постанові Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 у справі № 755/9215/15-ц та постанові Об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 03.10.2019 у справі № 922/445/19.
Враховуючи, що сторонами врегульовано порядок оплати наданих послуг, підстави та дійсність понесення відповідних витрат на суму 120 000 грн 00 коп. підтверджується матеріалами справи, послуги, вказані у описі, здійснені адвокатом, то заявлені до стягнення витрати є підтвердженими.
Отже, суд першої інстанції обґрунтовано дійшов висновку, що поданих позивачем доказів є достатньо для підтвердження факту надання правничої допомоги та понесених витрат, а тому правомірно врахував їх при ухваленні додаткового рішення.
Доводи скаржника на те, що справа є «типовою» та позивачем подано декілька аналогічних позовів, саме по собі не свідчить про неспівмірність заявлених витрат на професійну правничу допомогу та не є підставою для їх зменшення. 
Чинне законодавство не ставить можливість компенсації витрат на професійну правничу допомогу у залежність від кількості інших справ за участю сторони чи наявності подібних правовідносин. 
Відповідно до частини четвертої ст. 129 ГПК України, у разі часткового задоволення позову інші судові витрати, в тому числі і витрати на професійну правничу допомогу, покладаються на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Апеляційний господарський суд, дослідивши надані позивачем докази на підтвердження понесення витрат на професійну правничу допомогу у суді першої інстанції, прийнявши до уваги заперечення відповідача про розміру витрат позивача на професійну правничу допомогу, та враховуючи предмет спору та всі аспекти і складності цієї справи, а також часткове задоволення позовних вимог, погоджується з висновком суду першої інстанції, що з відповідача на користь позивача підлягає стягненню 80 000, 00 грн. витрат на професійну правничу допомогу.
Враховуючи усе вищевикладене, судова колегія апеляційного суду вважає доводи апеляційної скарги необґрунтованими, а додаткове рішення Господарського суду Запорізької області від 16.04.2026 у справі № 908/139/26 таким, що відповідає фактичним обставинам справи та нормам процесуального права, тому підстави, передбачені ст. 277 ГПК України, для задоволення апеляційної скарги та його скасування відсутні.
Таким чином, доводи апеляційних скарг жодним чином не спростовують висновків, до яких дійшла колегія суддів та не доводять неправильність чи незаконність рішення та додаткового рішення, прийнятих судом першої інстанції.
Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини від 10.02.2010 у справі "Серявін та інші проти України" Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" від 09.12.1994р., серія A, №303-A, п.29).
Названий Суд зазначив, що, хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід (рішення Європейського суду з прав людини у справі "Трофимчук проти України").
Висновки апеляційного господарського суду.
Згідно статті 276 ГПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Будь-яких підстав для скасування чи зміни рішення Господарського суду Запорізької області від 31.03.2026 та додаткове рішення від 16.04.2026 по справі № 908/139/26, за результатами його апеляційного перегляду, колегією суддів не встановлено.
За вказаних обставин оскаржуване рішення Господарського суду Запорізької області від 31.03.2026 та додаткове рішення Господарського суду Запорізької області від 16.04.2026 по справі № 908/139/26 підлягають залишенню без змін, а апеляційні скарги залишенню без задоволення із віднесенням витрат на оплату судового збору за подачу апеляційної скарги на апелянта.
Керуючись статтями 269-271, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, Центральний апеляційний господарський суд, -
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу Акціонерного товариства "Національна атомна енергогенеруюча компанія "Енергоатом" на рішення Господарського суду Запорізької області від 31.03.2026 по справі № 908/139/26 – залишити без задоволення.
Рішення Господарського суду Запорізької області від 31.03.2026 по справі № 908/139/26 – залишити без змін.
Апеляційну скаргу Акціонерного товариства "Національна атомна енергогенеруюча компанія "Енергоатом" на додаткове рішення Господарського суду Запорізької області від 16.04.2026 по справі № 908/139/26 – залишити без задоволення.
Додаткове рішення Господарського суду Запорізької області від 16.04.2026 по справі № 908/139/26 – залишити без змін.
Витрати по сплаті судового збору за подання апеляційних скарги на рішення та додаткове рішення суду першої інстанції покласти на скаржника.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її проголошення і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду у випадках і строки, передбачені статтями 287, 288 ГПК України.

Повний текст постанови складено та підписано 03.06.2026.

Головуючий суддя Висоцький А.М.

Судді Вінніков С.В. 

Левшина Г.В.