ЧЕРКАСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Номер провадження 22-ц/821/1031/26	Головуючий по 1 інстанції	
Справа №707/204/26 Категорія:  	Суходольський О. М. 	
  	Доповідач в апеляційній інстанції	
  	Фетісова Т. Л. 	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 червня 2026 року м. Черкаси 

Черкаський апеляційний суд в складі колегії суддів цивільної палати:

суддя-доповідач	Фетісова Т. Л. 	
судді секретар 	Карпенко О. В., Василенко Л. І. Любченко Т.М.	

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника відповідача адвоката Кучер Ю. В. на рішення Черкаського районного суду Черкаської області від 24.02.2026 (повний текст складено 24.02.2026, суддя в суді першої інстанції Суходольський О. М.) у цивільній справі за позовом ТОВ «Укр Кредит Фінанс» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, 

 
в с т а н о в и в :

у січні 2026 року ТОВ «УКР КРЕДИТ ФІНАНС» звернулося до суду з позовом, яким просило стягнути з відповідача на свою користь заборгованість за Договором від 07.05.2024 про відкриття кредитної лінії № 1392-1739в розмірі 102274,38 гривень, а також судові витрати, мотивуючи про те, що ОСОБА_1 , як позичальник, не виконав належним чином свої зобов`язання по вказаному кредитному договору, внаслідок чого у нього перед позивачем утворилася зазначена заборгованість.
 
Рішенням Черкаського районного суду Черкаської області від 24.02.2026 позов у справі задоволено. Суд вказав на обґрунтованість доводів позивача про невиконання позичальником своїх договірних зобов`язань щодо повернення кредитних коштів та сплати відсотків, передбачених договором.
Відповідач в особі представника адвоката Кучер Ю. В. подав на вказане рішення суду 27.03.2026 апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати та новим рішенням позовні вимоги відхилити.
В обґрунтування вказано на те, що матеріали справи не містять доказів, що під час укладення спірного договору в електронній формі ОСОБА_1 проходив верифікацію та йому належить вказана у договорі електронна пошта ІНФОРМАЦІЯ_1 . 
Матеріали справи не містять жодних документів, що підтверджують особу позичальника.
Саме тільки зазначення в кредитному договорі персональних даних відповідача не підтверджує проходження ним верифікації та ідентифікації згідно вимог законодавства, що відбулося за відсутності копій (електронних чи паперових) особистих документів, які б підтверджували електронну ідентифікацію фізичної особи відповідача.
Також позивачем не надано суду будь-яких первинних документів, які повинні бути складені під час надання кредитних коштів.
Надані позивачем паперові копії договору про відкриття кредитної лінії №1392-1739 продукту «НА ВСЕ», паспорт споживчого кредиту, які укладались в електронній формі, не вважаються письмовими доказами в даній справі.
Таким чином відповідач заперечує факт укладення вказаного вище договору, позивачем не надано суду жодних доказів на підтвердження укладення кредитного договору саме з відповідачем, виконання обов`язків кредитодавця за вказаними вище договорами та фактичне надання кредитних коштів.
В оскаржуваному рішенні суд першої інстанції дані обставини не взяв до уваги та не надав належної оцінки.
Долучені позивачем квитанції №2459137879 від 07.05.2024р. про зарахування суми 24000,00 грн. на картку № НОМЕР_1 та довідки про перерахування суми кредиту від 07.05.2024р. на картку НОМЕР_2 , не є належними, достатніми та допустимими доказами, що грошові кошти були надані саме відповідачу.
Вказані квитанції не містить повного номера картки, прізвища, ім`я, по батькові отримувача, з чого можна було б встановити факт перерахування коштів на картковий рахунок саме відповідача.
Позивачем не доведено, що відповідач отримував від кредитора певний одноразовий ідентифікатор, здійснював вхід в особистий кабінет та проставляв саме на спірних договорах кредиту електронний підпис. Без таких доказів неможливо стверджувати про те, що відповідач погодився на умови надання кредиту, які вказані у договорі. Отже, неможливо й стверджувати про законність нарахування відповідачу відсотків за користування кредитом виходячи з умов, які викладені у копії договору.
Відсотки по договору нараховано поза межами строку кредитування.
Наданий позивачем розрахунок заборгованості не може бути належним, достатнім та допустимим доказом, оскільки сформований безпосередньо товариством і є внутрішнім документом позивача, що не дає змогу пересвідчитися у їх дійсності.
Якщо сторона, яка посилається як на підставу своїх вимог або заперечень на певний електронний договір або окремі його положення, не може довести цілісність і незмінюваність цих положень після укладення відповідного договору, в той час, як інша сторона заперечує факт цілісності і незмінюваності, то відповідні положення договору не можуть бути застосовані, тобто, фактично, є нікчемними - правовий висновок у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17.
Позивачем не доведено, що саме такі умови договору (як викладені в редакції договору, що міститься в матеріалах справи) існували на момент його укладення, та що саме з такими умовами договору ознайомлювалася позичальник.
Як військовослужбовець відповідач має пільги по сплаті відсотків за кредитом.
В задоволенні клопотання представника відповідача про витребування доказів судом апеляційної інстанції має бути відмовлено, відповідно до вимог ч.3 ст.387 ЦПК України з тих підстав, що стороною не надано доказів об`єктивної неможливості ненадання стороною вказаних нею доказів до суду в установленому цивільно - процесуальним законом порядку.
У відзиві на апеляційну скаргу позивач проти її аргументів заперечив та просив залишити без змін рішення суду першої інстанції, вважаючи його законним та обґрунтованим. 

Заслухавши доповідь судді, вивчивши та обговоривши наявні докази по справі, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах вимог та доводів апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов таких висновків.
Згідно ч.ч. 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Відповідно до положень ч.ч.1, 2, 5 ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим . Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
При розгляді справи встановлено, що 07.05.2024 між ТОВ «Укр Кредит Фінанс» та відповідачем ОСОБА_1 за допомогою Веб-сайту (creditkasa.com.ua), який є сукупністю інформаційних та телекомунікаційних систем ТОВ «Укр Кредит Фінанс», в рамках якої реалізуються технології обробки інформації з використанням технічних і програмних засобів і які у процесі обробки інформації діють як єдине ціле, було укладено електронний Договір про відкриття кредитної лінії № 1392-1739.
На виконання зазначених вимог, Позичальнику було надано наступний одноразовий ідентифікатор C8073, для підписання Кредитного договору № 1392-1739 від 07.05.2024, підтвердження ознайомлення з Правилами та інших супутніх документів.
Відповідно до умов Кредитного договору Кредитодавець взяв на себе зобов`язання надати відповідачу кредит для задоволення особистих потреб, на наступних умовах: сума кредиту - 24000 грн; строк кредитування - 300 днів; базовий період* - 14 день; знижена % ставка - 1,20 % в день; стандартна % ставка - 1,50 % в день; базовий період - проміжки часу впродовж строку дії Договору, в останні дні яких у позичальника настає обов`язок сплати відсотків за користування кредитом. Кількість днів у Базовому періоді вказана у Договорі і визначена Сторонами на підставі пропозиції Кредитодавця, сформованої із урахуванням побажань позичальника, наданих в процесі звернення щодо отримання Кредиту через веб-сайт Кредитодавця.
Номер особистого електронного платіжного засобу позичальника вказаний й договорі: НОМЕР_2 .
Позивач (через партнера АТ КБ «ПРИВАТБАНК» з яким укладено договір № 4010 про надання послуг в системі LiqPay від 02.12.2019) видав відповідачу кредитні кошти в сумі 24000 грн на картковий рахунок вказаний відповідачем в особистому кабінеті, що підтверджується довідкою ТОВ «Укр Кредит Фінанс» про перерахування коштів та квитанцією № 2459137879 від 07.05.2024.
Відповідно до розрахунку заборгованості за кредитним договором № 1392-1739 від 07.05.2024 станом на 09.12.2025 заборгованість відповідача перед позивачем у загальній сумі становить 108358,62 грн, з яких: 22549,14 грн - сума заборгованості за основною сумою боргу; 85809,48 грн - сума заборгованості за відсотками.
Разом з тим, Кредитодавцем було прийнято рішення про можливість застосування до Позичальника Програми лояльності для споживачів фінансових послуг ТОВ «Укр Кредит Фінанс», а саме часткового списання заборгованості Позичальнику за нарахованими комісією та процентами у загальній сумі 6084,24 гривень за умови погашення Позичальником решти заборгованості за Кредитним договором в розмірі 102274,38 гривень.
Вимоги про стягнення вказаної суми є предметом спору у даній справі.
Правовідносини між сторонами, які виникли на підставі вищенаведених фактичних обставин щодо стягнення кредитного боргу, регламентуються такими правовими нормами.
Згідно положень ч.1 ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
Згідно ст. 10561 ЦК України процентна ставка за кредитом може бути фіксованою або змінюваною. Тип процентної ставки визначається кредитним договором. Розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів на дату укладення договору.
Як передбачено ст. 627 ЦК України, відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. 
Відповідно до положень ст.ст.526, 530 ЦК України зобов`язання повинні виконуватися належним чином і в установленні строки відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а згідно ст.629 ЦК України - договір є обов`язковим для виконання сторонами.
Також статтею 204 ЦК України встановлено, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.
На час розгляду справи кредитний договір, за яким відповідач отримав кредит, є чинним, недійсним у судовому порядку не визнавався, сума боргу по тілу кредиту та нарахованим відсоткам за користування кредитними коштами позичальником наданими доказами не спростовується. 
Відповідно до положень ст.ст.12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.
Враховуючи викладене вище правове регулювання та встановлені при розгляді цієї справи фактичні обставини, апеляційний суд приходить до висновку про те, що суд першої інстанції, встановивши, що відповідач, як позичальник, отримав кредитні кошти за договором та не повернув їх у визначені строки разом із нарахованими відсотками, отже має непогашену заборгованість, вірно вказав про те, що позовні вимоги про стягнення коштів є обґрунтованими.
При цьому суд першої інстанції обґрунтовано встановив суму заборгованості, яка підтверджується матеріалами справи та не спростовується по суті аргументами скаржника.
З такими висновками суду першої інстанції в цій справі апеляційний суд погоджується повністю, адже вони підтверджуються наявними у справі доказами та ґрунтуються на встановлених фактичних обставинах та правому регулюванні правовідносин сторін, що виникли на підставі кредитного договору.
Так апеляційним судом відхиляються аргументи скаржника про те, що у матеріалах справи відсутні належні докази укладення кредитного договору в електронній формі між сторонами, зважаючи на таке.
Як вбачається з правового висновку ВС у постанові від 04.02.2026 у справі №758/14925/23 на відносини, які виникають у процесі створення, відправлення, передавання, одержання, зберігання, оброблення, використання та знищення електронних документів, поширюється дія ЗУ «Про електронні документи та електронний документообіг».
Згідно ст. 7 ЗУ «Про електронні документи та електронний документообіг» оригіналом електронного документа вважається електронний примірник документа з обов`язковими реквізитами, у тому числі з електронним підписом автора або підписом, прирівняним до власноручного підпису відповідно до ЗУ «Про електронну ідентифікацію та електронні довірчі послуги».
Верховний Суд вказав, що використання підпису одноразовим ідентифікатором передбачене ЗУ «Про електронну комерцію», де міститься також і його визначення.
Згідно з п. 6 ч. 1 ст. 3 ЗУ «Про електронну комерцію» електронний підпис одноразовим ідентифікатором - це дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору.
Фактично, оскільки законодавство не вимагає, щоб електронні договори підписувалися тими видами підпису, які забезпечують незмінюваність їхнього змісту (КЕП або УЕП), питання щодо дотримання письмової форми при їх вчиненні зводиться до того, чи можна вважати зміст цих договорів зафіксованим (вимога ч. 1 ст. 207 ЦК України).
Однак відсутність матеріально-правових вимог до фіксації змісту електронного договору не означає, що це питання може ігноруватися в ході судового розгляду.
ВС наголосив, що можливість перевірки судом достовірності, цілісності й незмінюваності електронного документа, залежить насамперед від виду підпису, за допомогою якого він підписаний. Якщо електронний документ підписаний за допомогою КЕП чи УЕП, суд може перевірити достовірність, цілісність і незмінність даних, які в ньому містяться, за допомогою спеціальних програмних засобів або з використанням спеціальних онлайн-сервісів.
Які саме це мають бути дії, залежить від способу надання відповідного процесуального документа до суду (паперова копія, електронний примірник тощо), формату, в якому цей документ зберігається, особливостей електронного підпису, за допомогою якого він підписаний, тощо. При цьому характер цих процесуальних дій визначається особливостями дослідження електронних доказів, що передбачені процесуальним законодавством.
За відсутності примірників електронного кредитного договору з підписом за допомогою КЕП чи УЕП (електронний документ підписано за допомогою будь-якого іншого електронного підпису), суд має перевірити цілісність і незмінюваність документа, з`ясувавши, чи надсилався договір відповідачу, в якій формі (файл чи посилання), а також чи існувала технічна можливість його одностороннього редагування. Саме на це вказувала відповідачка.
Суд касаційної інстанції зазначив, що розміщення договору за посиланням у простому PDF-форматі не є підтвердженням цілісності й незмінюваності тексту цього договору, оскільки цей формат дає можливість власнику вебсторінки (сайту) вносити зміни в односторонньому порядку. Якщо ж договір був направлений відповідачу у вигляді прикріпленого PDF-файлу, з електронної адреси позивача, яка чітко дає зрозуміти, що це саме його адреса, і сам текст листа та додатки до нього технічно неможливо змінити, то це є належним підтвердженням цілісності й незмінюваності електронного документа.
Таким чином можливість перевірки судом достовірності, цілісності й незмінюваності електронного документа залежить насамперед від виду підпису, за допомогою якого він підписаний. Достовірність, цілісність і незмінність електронного документа з електронним або удосконаленим електронним підписом суд перевіряє через спеціальні програмні засоби чи онлайн-сервіси. Документи з іншим електронним підписом потребують додаткових процесуальних дій для підтвердження цілісності, зокрема, з`ясування способу надсилання, формату зберігання та можливості односторонніх змін. Паперова копія електронного доказу приймається судом, якщо не виникає сумнівів щодо її відповідності оригіналу.
Зважаючи на вказане правозастосування касаційного суду, апеляційний суд констатує відсутність у даному випадку технічної можливості перевірити достовірність, цілісність і незмінність електронного документа з електронним або удосконаленим електронним підписом (кредитного договору) через спеціальні програмні засоби чи онлайн-сервіси з причин ненадання сторонами оригіналу електронного файлу з відповідними документами.
Водночас апеляційний суд враховує також те, що відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний (пункт 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18.03.2020 у справі № 129/1033/13-ц).
Цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням балансу вірогідностей. Суд повинен вирішити, чи існує вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує на довіру - правові висновки ВС у постанові від 10.12.2025 у справі № 701/171/25.
За обставин даної справи позивачем було надано паперові копії доказів, що підтверджують позовні вимоги про стягнення кредитної заборгованості, зокрема, кредитний договір від 07.05.2024, укладений між сторонами, підписаний відповідачем, як позичальником, за допомогою електронного підпису одноразовим ідентифікатором (комбінацією символів самостійно введеною позичальником C8073), де викладено умови кредитування, які позивачем покладено в основу заявлених вимог щодо стягнення кредитної заборгованості та визначення її розміру.
Указаний договір передбачає в день його укладення перерахунок позичальнику на вказаний ним картковий рахунок 24 000 грн кредиту - п.4.1.
Також у матеріалах справи наявні довідка про перерахунок на банківську картку позичальника ОСОБА_1 у день укладення кредитного договору 07.05.2024 погодженої суми кредиту розміром 24 000 грн.
Додатково слід врахувати, що персональні дані позичальника (ПІБ, РНКОПП, реквізити паспорта, зареєстрована адреса місця проживання), необхідні для укладення договору, були отримані кредитором після самостійного повідомлення відповідачем.
Іншого способу отримати персональні дані позичальника кредитор не мав. 
Доказів звернення до правоохоронних органів з приводу вчинення шахрайських дій з використанням персональних даних відповідача матеріали справи не містять.
Відтак відповідач не спростував факт самостійного волевиявлення позичальника щодо оформлення кредитних правовідносин за якими стягується заборгованість у справі, що спростовує доводи апеляційної скарги про те, що під час укладення спірного договору в електронній формі ОСОБА_1 не проходив верифікацію, адже у такому випадку він не мав би можливості укласти відповідний правочин.
Крім того, для укладення кредитного договору технічно потрібно застосовувати технологію BankID - спосіб електронної автентифікації громадянина за допомогою даних в банку, де він обслуговується, що свідчить про належну точність та достовірність з`ясування даних особи позичальника.
За наявності усіх достовірних персональних даних позичальника у договорі, повідомлених кредитору, та фіксування досягнення згоди сторонами щодо всіх істотних умов договору у спосіб введення одноразового ідентифікатора, апеляційний суд вважає, що посилання скаржника про те, що позивач не надав доказів того, що договір дійсно був підписаний відповідачем за допомогою одноразового ідентифікатора не може свідчити про наявність обґрунтованих сумнівів у тому, що саме відповідач є стороною позичальника за вказаним договором.
Відтак позивачем, на думку апеляційного суду, переконливо доведено наданими доказами існування стверджуваних обставин щодо укладення кредитного договору з відповідачем, його змісту, а також факту перерахунку кредитних коштів позичальнику та такі висновки є більш вірогідними ніж твердження скаржника про те, що відповідний договір фактично укладено не було попри підтвердження матеріалами справи перерахунку обраного відповідачем розміру кредиту на вказану ним же банківську картку саме у день укладення кредитного договору від 07.05.2024. 
За правовим висновком ВС у постанові від 04.02.2026 у справі №758/14925/23 паперова копія електронного доказу приймається судом, якщо не виникає сумнівів щодо її відповідності оригіналу.
З урахуванням викладеного вище, скаржником не доведено існування обставин, які б у суду апеляційної інстанції викликали обґрунтовані сумніви щодо відповідності паперової копії кредитного договору, укладеного між сторонами справи, оригіналу.
Обґрунтованого клопотання про витребування у позивача, як передбачено приписами ст. 95 ЦПК України, оригіналів електронних доказів, ні в суд першої інстанції, ні в апеляційний суд стороною відповідача не заявлялося.
Отже апеляційний суд відхиляє посилання скаржника на те, що позивач не довів факт укладення кредитного договору.
Так аргументи апеляційної скарги стосовно того, що саме тільки зазначення в кредитному договорі персональних даних відповідача не підтверджує проходження ним верифікації та ідентифікації згідно вимог законодавства, що відбулося за відсутності копій (електронних чи паперових) особистих документів, які б підтверджували електронну ідентифікацію фізичної особи відповідача, апеляційний суд відхиляє, адже, враховуючи електронну форму правочину, яка, як складову частину процедури укладення договору, передбачає саме електронну ідентифікацію особи позичальника за допомогою обслуговуючого його банку, кредитор не зобов`язаний отримувати ще додатково копії ідентифікуючих відповідача документів.
Відповідних вимог законодавством не передбачено. 
З урахуванням вищевикладеного, мають бути відхилені також посилання скаржника на те, що позивачем не доведено, що відповідач отримував від кредитора певний одноразовий ідентифікатор, здійснював вхід в особистий кабінет та проставляв саме на спірних договорах кредиту електронний підпис.
У разі надання належним чином підписаного кредитного договору та доказів перерахунку кредитних коштів, як у даній справі, позивач достатньо обґрунтував існування відповідних договірних правовідносин та потреби у представленні суду інших доказів не має, що спростовує посилання скаржника на відсутність первинних документів, які повинні бути складені під час надання кредитних коштів.
Доводи скаржника про те, що квитанція №2459137879 від 07.05.2024 про зарахування суми 24000,00 грн на картку НОМЕР_1 та довідка про перерахування суми кредиту від 07.05.2024 на картку НОМЕР_2 , не є належними, достатніми та допустимими доказами, що грошові кошти були надані саме відповідачу, слід відхилити, адже доказів того, що банківські картки за вказаними реквізитами не належать відповідачу матеріали справи не містять.
Крім того, відповідач із клопотаннями до судів першої чи апеляційної інстанцій про витребування доказів щодо обігу коштів за його банківськими картками у день укладення кредитного договору, які б свідчили, що кошти кредиту йому не надходили, не звертався.
Скаржнику слід врахувати, що принцип змагальності, закріплений у ст.12 ЦПК України, полягає в тому, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається на підтвердження чи заперечення вимог. Простіше кажучи, позивач стверджує про існування певної обставини та подає відповідні докази, а відповідач може спростувати цю обставину, подавши власні докази. Про перевагу однієї позиції над іншою суд і виносить власне рішення.
При цьому сторони не можуть будувати власну позицію на тому, що вона є доведеною, доки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу сама концепція змагальності втрачає сенс.
Така правова позиція відображена в постанові ВС від 23.10.2019 у справі №917/1307/18.
Аргументи скаржника про те, що відсотки по договору нараховано поза межами строку кредитування слід відхилити, адже відповідну заборгованість позивач нарахував за погоджений договором 300 денний строк кредитування - п.4.9 кредитного договору.
Апеляційний суд відхиляє посилання скаржника на те, що наданий позивачем розрахунок заборгованості не може бути належним, достатнім та допустимим доказом, оскільки сформований безпосередньо товариством і є внутрішнім документом позивача, що не дає змогу пересвідчитися у їх дійсності, оскільки вказаний розрахунок чітко ґрунтується на умовах кредитування за договором від 07.05.2024, а скаржник жодного змістовного аналізу математичним розрахункам у апеляційній скарзі не надає та свого власного контр розрахунку не наводить, як і не вказує на помилковість нарахувань позивача.
Посилання скаржника на те, що позивач не може довести цілісність і незмінюваність положень після укладення відповідного договору, в той час, як інша сторона заперечує факт цілісності і незмінюваності, то відповідні положення договору не можуть бути застосовані, тобто, фактично, є нікчемними - правовий висновок у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03.07.2019 у справі № 342/180/17, є помилковим, адже за обставин даної справи у суду не виникає жодних сумнівів щодо незмінюваності змісту належним чином підписаного позичальником індивідуального кредитного договору, який після підписання жодних змін не зазнавав та про такі зміни позивач не стверджував, як і не аргументував відповідач.
Водночас апеляційний суд враховує, що згідно даних військового квитка відповідача ОСОБА_1 (а.с.44 на звороті) він призваний у ЗСУ 20.05.2024 - п.9
Частиною 15 статті 14 ЗУ «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» передбачено, що військовослужбовцям, які були призвані на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період або на військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період на весь час їх призову, а також їх дружинам (чоловікам), а також іншим військовослужбовцям, під час дії особливого періоду, які брали або беруть участь у захисті незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України і брали безпосередню участь в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення, перебуваючи безпосередньо в районах антитерористичної операції у період її проведення, у здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації в Донецькій та Луганській областях, забезпеченні їх здійснення, перебуваючи безпосередньо в районах та у період здійснення зазначених заходів, у заходах, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку із збройною агресією Російської Федерації проти України, їх дружинам (чоловікам) - штрафні санкції, пеня за невиконання зобов`язань перед підприємствами, установами і організаціями усіх форм власності, у тому числі банками, та фізичними особами, а також проценти за користування кредитом не нараховуються, крім кредитних договорів щодо придбання майна, яке віднесено чи буде віднесено до об`єктів житлового фонду (жилого будинку, квартири, майбутнього об`єкта нерухомості, об`єкта незавершеного житлового будівництва, майнових прав на них), та/або автомобіля.
З аналізу вказаної норми права вбачається, що пільги щодо нарахування відсотків та штрафних санкцій за договорами кредиту мають такі категорії військовослужбовців:
- які були призвані на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період або на військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період на весь час їх призову;
- інші військовослужбовці, під час дії особливого періоду, які брали або беруть участь у захисті незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України і брали безпосередню участь в антитерористичній операції або у відсічі збройної агресії рф проти України.
За обставин цієї справи відповідач ОСОБА_1 перебуває на військовій службі за мобілізацією з 20.05.2024.
Відтак приписи ч.15 ст.14 ЗУ «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» щодо заборони нарахування відсотків по кредиту поширюються і на відповідача із вказаної дати, що свідчить про часткову обґрунтованість відповідних аргументів скаржника.
З розрахунку заборгованості у справі вбачається, що станом на 19.05.2024 (тобто останній день нарахування відсотків по кредиту перед початком відповідачем проходження військової служби)йому було нараховано 3744 грн заборгованості по відсоткам, яку він погасив платежем від 20.05.2024 у сумі 5715,62 грн, отже зазначена заборгованість є погашеною.
Таким чином у задоволенні позовних вимог про стягнення заборгованості за відсотками у даній справі слід відмовити з посиланням на приписи ч.15 ст.14 ЗУ «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» та обставини щодо погашення позичальником боргу по відсоткам, нарахованого до початку проходження військової служби.
Інших доводів, які б свідчили про те, що спір у справі суд першої інстанції вирішив невірно, подана апеляційна скарга не містить.
Відповідно до ст.376 ЦПК України підставою для зміни чи скасування рішення суду першої інстанції є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Отже рішення Черкаського районного суду Черкаської області від 24.02.2026 у даній справі слід скасувати в частині вирішення позовних вимог про стягнення заборгованості по відсотками у зв`язку з неправильним застосуванням норм матеріального права (ч.15 ст.14 ЗУ «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей») та прийняти постанову про відхилення відповідних позовних вимог, а також в частині вирішення питання про розподіл судових витрат, тому остаточно до стягнення з відповідача на користь позивача підлягає 22 549,14 грн заборгованості по тілу кредиту, відповідно до незміненої частини рішення суду першої інстанції.
На підставі ст.141 ЦПК України, пропорційно до задоволеної частки позовних вимог - 22%, з відповідача на користь позивача слід стягнути 585,72 грн судового збору за розгляд справи судом першої інстанції, з позивача на користь відповідача пропорційно до відхиленої частки позовних вимог - 78%, слід стягнути 3115,00 грн судового збору за апеляційний перегляд справи. Після взаємозаліку стягнутих сум на підставі приписів ч.10 ст.141 ЦПК України остаточно з позивача на користь відповідача має бути стягнуто 2529,28 грн судового збору за розгляд справи судами першої та апеляційної інстанцій.
Керуючись ст. ст. 141, 367, 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд,

у х в а л и в :

апеляційну скаргу - задовольнити частково.
Рішення Черкаського районного суду Черкаської області від 24.02.2026 у даній цивільній справі - скасувати в частині вирішення позовних вимог про стягнення заборгованості по відсоткам за кредитом та в частині розподілу судових витрат.
Позовні вимоги ТОВ «Укр Кредит Фінанс» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості по відсоткам за кредитом - відхилити.
Стягнути з ТОВ «Укр Кредит Фінанс» на користь ОСОБА_1 2529,28 грн судового збору за розгляд справи судами першої та апеляційної інстанцій.
У решті рішення Черкаського районного суду Черкаської області від 24.02.2026 у даній цивільній справі - залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає чинності з дня ухвалення та може бути оскаржена до суду касаційної інстанції протягом 30 днів з дня складення повного судового рішення в порядку та за умов, визначених цивільним процесуальним законодавством. 
Повну постанову складено 02.06. 2026.

Суддя-доповідач   

Судді