ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД 
вул. Шолуденка, буд. 1, літера А, м. Київ, 04116 (044) 230-06-58 inbox@anec.court.gov.ua 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"03" червня 2026 р. Справа№ 910/12627/25
Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: 
головуючого: Тищенко О.В.
суддів: Сибіги О.М. 
Гончарова С.А. 

за участю секретаря судового засідання Сабалдаш О.В.
за участю представників учасників справи згідно з протоколом судового засідання від 03.06.2026, 

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги Київської міської прокуратури та Товариства з обмеженою відповідальністю "ВОЛТ МАЙЕР ГРУП" на рішення Господарського суду міста Києва від 08.04.2026 (повний текст рішення складено та підписано 17.04.2026)

у справі №910/12627/25 (суддя Ломака В.С.)

за позовом Першого заступника керівника Оболонської окружної прокуратури м. Києва в інтересах держави в особі Київської міської ради
до 1) Товариства з обмеженою відповідальністю "ВОЛТ МАЙЕР ГРУП"
2) Товариства з обмеженою відповідальністю "МЖК ХХІ"
про усунення перешкод у володінні та розпорядженні земельною ділянкою,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог
Перший заступник керівника Оболонської окружної прокуратури м. Києва (далі - Прокурор) звернувся до господарського суду міста Києва з позовом в інтересах держави в особі Київської міської ради (далі - позивач, Рада) до Товариства з обмеженою відповідальністю "ВОЛТ МАЙЕР ГРУП" та Товариства з обмеженою відповідальністю "МЖК ХХІ", в якому просив:
- усунути перешкоди власнику - територіальній громаді міста Києва в особі Ради у володінні та розпорядженні земельною ділянкою з кадастровим номером 8000000000:78:194:0009 шляхом скасування рішення державного реєстратора - приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Золотих (Биченко) Олександра Олександровича про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 28.07.2015, індексний номер: 23225300, та здійсненої на його підставі в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та Реєстрі прав власності на нерухоме майно державної реєстрації права власності за Товариством з обмеженою відповідальністю "ВОЛТ МАЙЕР ГРУП" на нерухоме майно - нежилу будівлю під літерою "А" загальною площею 501,8 м2 та нежилу будівлю під літерою "Б" загальною площею 20,7 м2 за адресою: місто Київ, проспект Московський (Степана Бандери, Червоних Козаків), 44 (кадастровий номер 8000000000:78:194:0009), з припиненням такого права (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 690598080000);
- усунути перешкоди власнику - територіальній громаді міста Києва в особі Ради у володінні та розпорядженні земельною ділянкою з кадастровим номером 8000000000:78:194:0009 шляхом скасування рішення державного реєстратора - приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Золотих (Биченко) Олександра Олександровича про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 28.07.2015, індексний номер: 23224863, та здійсненої на його підставі в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та Реєстрі прав власності на нерухоме майно державної реєстрації права власності за Товариством з обмеженою відповідальністю "МЖК ХХІ" на нерухоме майно - нежилу будівлю під літерою "А" загальною площею 501,8 м2 та нежилу будівлю під літерою "Б" загальною площею 20,7 м2 за адресою: місто Київ, проспект Московський (Степана Бандери, Червоних Козаків), 44 (кадастровий номер 8000000000:78:194:0009), з припиненням такого права із закриттям розділу та реєстраційної справи в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 690598080000);
- усунути перешкоди власнику - територіальній громаді міста Києва в особі Ради у володінні та розпорядженні земельною ділянкою площею 0,1611 га (кадастровий номер 8000000000:78:194:0009), місце розташування якої: місто Київ, Оболонський район, проспект Степана Бандери, 44 шляхом зобов`язання Товариства з обмеженою відповідальністю "ВОЛТ МАЙЕР ГРУП" знести об`єкт самочинного будівництва, право власності на який зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та Реєстрі прав власності на нерухоме майно на підставі рішення державного реєстратора - приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Биченка (Золотих) Олександра Олександровича про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 28.07.2015, індексний номер: 23225300;
- усунути перешкоди власнику - територіальній громаді міста Києва в особі Ради у володінні та розпорядженні земельною ділянкою площею 0,1611 га (кадастровий номер 8000000000:78:194:0009), місце розташування якої: місто Київ, Оболонський район, проспект Степана Бандери, 44, шляхом зобов`язання Товариства з обмеженою відповідальністю "ВОЛТ МАЙЕР ГРУП" повернути Раді вказану земельну ділянку з приведенням її у придатний для використання стан шляхом звільнення від будівель, право власності на які зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та Реєстрі прав власності на нерухоме майно на підставі рішення державного реєстратора - приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Биченка (Золотих) Олександра Олександровича про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 28.07.2015, індексний номер: 23225300, і споруд (металевого паркану та воріт, металевого гаражу, вуликів, дерев`яної споруди (навісу), залишків гуми та будівельних матеріалів, а також транспортних засобів).
В обґрунтування пред`явлених вимог Прокурор посилався на те, що земельна ділянка комунальної форми власності з кадастровим номером 8000000000:78:194:0009 на проспекті Степана Бандери, 44, в Оболонському районі міста Києва належить до прибережної захисної смуги річки Дніпро та відноситься до земель водного фонду, що виключає можливість розташування на цій ділянці приватних будівель і споруд (які є самочинним будівництвом), а відповідно і набуття та реєстрацію відповідачами права власності на них. 

Короткий зміст заперечень проти позову 
Відповідач -1 проти позову заперечував, посилаючись на те, що враховуючи відсутність підтверджених належними документами повноважень Прокурора на подання позову та підстав для його подання саме Прокурором, вказало про необхідність залишення даного позову без розгляду. 
Крім того, відповідач-1 вказував, що земельна ділянка з кадастровим номером 8000000000:78:194:0009 була сформована 24.01.2022 року та зареєстрована в Державному земельному кадастрі на підставі технічної документації із землеустрою щодо інвентаризації земель, розробленої КП "Київський інститут земельних відносин", яка затверджена рішенням Ради від 21.03.2024 року № 308/8274. Оскільки на момент набуття права власності на нерухоме майно (2006 рік) така земельна ділянка не була сформована, а рішення про віднесення земельної ділянки до категорії земель водного фонду з цільовим призначенням 10.08 (для культурно-оздоровчих потреб) було прийнято після набуття права власності на нерухоме майно (2006 рік) та після формування земельної ділянки, відповідач-1 наголосив, що покупці діяли добросовісно та не могли знати про майбутню зміну її цільового призначення. Отже, Товариство з обмеженою відповідальністю "ВОЛТ МАЙЕР ГРУП" в розумінні нормативних законодавчих приписів є добросовісним набувачем, що підтверджується, зокрема, відповідними судовими рішеннями, тоді як право користування земельною ділянкою під об`єктом нерухомості виникає автоматично з права власності на цю нерухомість.
Відповідач-2 правом на подання до суду першої інстанції відзиву на позов - не скористався.

Короткий зміст рішення місцевого господарського суду та мотиви його ухвалення
Рішенням Господарського суду міста Києва від 08.04.2026 позов задоволено частково.
Усунуто перешкоди власнику - територіальній громаді міста Києва в особі Київської міської ради у володінні та розпорядженні земельною ділянкою площею 0,1611 га (кадастровий номер 8000000000:78:194:0009), розташованою на проспекті Степана Бандери, 44 в Оболонському районі міста Києва, шляхом зобов`язання Товариства з обмеженою відповідальністю "ВОЛТ МАЙЕР ГРУП" знести об`єкт самочинного будівництва, право власності на який зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та Реєстрі прав власності на нерухоме майно на підставі рішення державного реєстратора - приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Биченка (Золотих) Олександра Олександровича про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 28.07.2015 року, індексний номер: 23225300.
Усунуто перешкоди власнику - територіальній громаді міста Києва в особі Київської міської ради у володінні та розпорядженні земельною ділянкою площею 0,1611 га (кадастровий номер 8000000000:78:194:0009), розташованою на проспекті Степана Бандери, 44 в Оболонському районі міста Києва, шляхом зобов`язання Товариства з обмеженою відповідальністю "ВОЛТ МАЙЕР ГРУП" повернути Київській міській раді вказану земельну ділянку з приведенням її у придатний для використання стан шляхом звільнення від будівель, право власності на які зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та Реєстрі прав власності на нерухоме майно на підставі рішення державного реєстратора - приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Биченка (Золотих) Олександра Олександровича про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 28.07.2015 року, індексний номер: 23225300, і споруд (металевого паркану та воріт, металевого гаражу, вуликів, дерев`яної споруди (навісу), залишків гуми та будівельних матеріалів, а також транспортних засобів).
Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю "ВОЛТ МАЙЕР ГРУП" на користь Київської міської прокуратури 4 844 грн. 80 коп. витрат по сплаті судового збору.
У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.
Рішення суду першої інстанції в частині задоволених позовних вимог мотивовано тим, що: 
- за інформацією Державного земельного кадастру про право власності та речових прав на земельну ділянку, земельна ділянка площею 0,1611 га з кадастровим номером 8000000000:78:194:0009, розташована на проспекті Степана Бандери, 44 в Оболонському районі міста Києва, належить до категорії земель водного фонду з цільовим призначенням - для культурно-оздоровчих потреб, рекреаційних, спортивних і туристичних цілей, вид використання - 10.08 для культурно-оздоровчих потреб, рекреаційних, спортивних і туристичних цілей; 
- спірна земельна ділянка відноситься до земель водного фонду, знаходиться у межах прибережної захисної смуги річки Дніпро, а також в межах водоохоронної зони на підставі постанови Кабінету Міністрів України від 14.04.1997 № 347 "Про затвердження порядку складання паспортів річок і Порядку установлення берегових смуг водних шляхів та користування ними"; 
- спірна земельна ділянка з кадастровим номером 8000000000:78:194:0009 належить до комунальної власності територіальної громади міста Києва, а відтак набуття права користування такою земельною ділянкою може бути здійснено виключно на підставі рішення Ради (як представницького органу місцевого самоврядування, що представляє територіальну громаду міста Києва та здійснює від її імені та в її інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування, визначені законодавством); 
- за змістом наявних у матеріалах справи листів Департаменту земельних ресурсів виконавчого органу Ради (Київської міської державної адміністрації) від 29.08.2025 року № 057-11197 та від 18.07.2025 року № 057-9239, пояснень Ради та наявних у матеріалах справи документів, будь-яких рішень про надання спірної земельної ділянки у власність або у користування відповідачам (чи іншим особам) власником цієї ділянки - територіальною громадою міста Києва в особі Ради, не приймалося; 
- оскільки спірна земельна ділянка, яка належить до комунальної власності територіальної громади міста Києва, відноситься до земель водного фонду і знаходиться у межах прибережної захисної смуги річки Дніпро, має особливі статус, природну цінність і правовий режим використання, належить до об`єктів з обмеженою оборотоздатністю, тоді як Департамент з питань державного архітектурно-будівельного контролю міста Києва виконавчого органу Ради (КМДА) не видавав і не реєстрував документів, що дають право на виконання підготовчих/будівельних робіт, та не приймав в експлуатацію об`єкти будівництва за адресою: місто Київ, проспект Степана Бандери, 44, а Рада не приймала рішень про надання відповідачам спірної ділянки на будь-якому правовому титулі, що виключає можливість розташування на ній приватних будівель і споруд, а відповідно і набуття права власності на них, а також свідчить про те, що розташоване на вказаній земельній ділянці нерухоме майно в силу статті 376 Цивільного кодексу України є самочинним будівництвом; 
- будівництво спірних об`єктів нерухомості було фактично здійснено за відсутності як документа на право користування землею, так і документа про прийняття об`єкта в експлуатацію, що не може свідчити про добросовісне набуття спочатку відповідачем-2, а в подальшому і відповідачем-1 такого майна на підставі договору купівлі-продажу нерухомого майна, посвідченого 28.07.2015 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Золотих О.О. (Биченко О.О.), реєстровий номер 726; 
- Товариство з обмеженою відповідальністю "МЖК ХХІ" не було законним власником розташованого на спірній земельній ділянці нерухомого майна загальною площею 522,5 м2, останнє не могло реєструвати за собою право власності на це майно та відповідно розпоряджатись ним, зокрема шляхом продажу його третім особам; 
- здійснення самочинного будівництва спірних об`єктів нерухомості безумовно порушує права Ради на користування та розпорядження земельною ділянкою, на якій ці об`єкти нерухомості побудовані; 
- суд першої інстанції дійшов висновку про законність та обґрунтованість, зокрема, пред`явлених до Товариства з обмеженою відповідальністю "ВОЛТ МАЙЕР ГРУП" (як останнього фактичного набувача розміщеної на спірній ділянці нерухомості) вимог Прокурора про зобов`язання відповідача-1 знести об`єкт самочинного будівництва, право власності на який зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та Реєстрі прав власності на нерухоме майно на підставі рішення державного реєстратора - приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Биченка (Золотих) Олександра Олександровича про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 28.07.2015, індексний номер: 23225300, а також про зобов`язання відповідача-1 повернути Раді вказану земельну ділянку з приведенням її у придатний для використання стан шляхом звільнення від будівель, право власності на які зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та Реєстрі прав власності на нерухоме майно на підставі рішення державного реєстратора - приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Биченка (Золотих) Олександра Олександровича про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 28.07.2015, індексний номер: 23225300, і споруд (металевого паркану та воріт, металевого гаражу, вуликів, дерев`яної споруди (навісу), залишків гуми та будівельних матеріалів, а також транспортних засобів).
Рішення суду першої інстанції в частині відмовлених позовних вимог мотивовано тим, що незалежно від обставин правомірності прийняття державним реєстратором рішень про державну реєстрацію прав чи законності відповідної державної реєстрації, вимога Прокурора про скасування рішення державного реєстратора - приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Золотих (Биченко) Олександра Олександровича про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 28.07.2015, індексний номер: 23225300, та здійсненої на його підставі в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та Реєстрі прав власності на нерухоме майно державної реєстрації права власності за Товариством з обмеженою відповідальністю "ВОЛТ МАЙЕР ГРУП" на нерухоме майно - нежилу будівлю під літерою "А" загальною площею 501,8 м2 та нежилу будівлю під літерою "Б" загальною площею 20,7 м2 за адресою: місто Київ, проспект Московський (Степана Бандери, Червоних Козаків), 44 (кадастровий номер 8000000000:78:194:0009), з припиненням такого права (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 690598080000), а також вимога про скасування рішення державного реєстратора - приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Золотих (Биченко) Олександра Олександровича про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 28.07.2015, індексний номер: 23224863, та здійсненої на його підставі в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та Реєстрі прав власності на нерухоме майно державної реєстрації права власності за Товариством з обмеженою відповідальністю "МЖК ХХІ" на нерухоме майно - нежилу будівлю під літерою "А" загальною площею 501,8 м2 та нежилу будівлю під літерою "Б" загальною площею 20,7 м2 за адресою: місто Київ, проспект Московський (Степана Бандери, Червоних Козаків), 44 (кадастровий номер 8000000000:78:194:0009), з припиненням такого права із закриттям розділу та реєстраційної справи в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 690598080000), не відповідають належному способу захисту, оскільки, за встановлених судом обставин право власності відповідачів на спірні об`єкти нерухомості не виникло (як і самі спірні об`єкти не виникли як об`єкти права власності). Право власності на спірні об`єкти самочинного будівництва не могло бути зареєстроване за будь-якою особою інакше, ніж у визначеному статтею 376 Цивільного кодексу України порядку, чого судом в цій справі встановлено, а відповідачами - доведено не було.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги Київської міської прокуратури та узагальнення її доводів
Не погоджуючись з прийнятим рішенням суду першої інстанції, Київська міська прокуратура звернулася 05.05.2026 до Північного апеляційного господарського суду із апеляційною скаргою, сформованою в системі "Електронний суд" 05.05.2026, у якій просила суд скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 08.04.2026 у справі №910/12627/25 в частині відмови в позовних вимогах про скасування рішень державних реєстраторів та ухвалити нове рішення у відповідній частині, а саме позовні вимоги задовольнити в повному обсязі:
- усунути перешкоди власнику - територіальній громаді міста Києва в особі Київської міської ради у володінні та розпорядженні земельною ділянкою з кадастровим номером 8000000000:78:194:0009 шляхом скасування рішення державного реєстратора - приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Золотих (Биченко) Олександра Олександровича про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 28.07.2015, індексний номер: 23225300, та здійсненої на його підставі в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та Реєстрі прав власності на нерухоме майно державної реєстрації права власності за Товариством з обмеженою відповідальністю "ВОЛТ МАЙЕР ГРУП" на нерухоме майно - нежилу будівлю під літерою "А" загальною площею 501,8 м2 та нежилу будівлю під літерою "Б" загальною площею 20,7 м2 за адресою: місто Київ, проспект Московський (Степана Бандери, Червоних Козаків), 44 (кадастровий номер 8000000000:78:194:0009), з припиненням такого права (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 690598080000);
- усунути перешкоди власнику - територіальній громаді міста Києва в особі Київської міської ради у володінні та розпорядженні земельною ділянкою з кадастровим номером 8000000000:78:194:0009 шляхом скасування рішення державного реєстратора - приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Золотих (Биченко) Олександра Олександровича про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 28.07.2015, індексний номер: 23224863, та здійсненої на його підставі в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та Реєстрі прав власності на нерухоме майно державної реєстрації права власності за Товариством з обмеженою відповідальністю "МЖК ХХІ" на нерухоме майно - нежилу будівлю під літерою "А" загальною площею 501,8 м2 та нежилу будівлю під літерою "Б" загальною площею 20,7 м2 за адресою: місто Київ, проспект Московський (Степана Бандери, Червоних Козаків), 44 (кадастровий номер 8000000000:78:194:0009), з припиненням такого права із закриттям розділу та реєстраційної справи в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 690598080000). Також просив вирішити питання щодо розподілу судових витрат.
Узагальнені доводи апеляційної скарги зводяться до того, що місцевим господарським судом при ухваленні рішення в оскаржуваній частині порушено норми процесуального права та неправильно застосовано норми матеріального права, рішення суду першої інстанції в оскаржуваній частині ухвалено при неповному дослідженні доказів та з`ясуванні обставин, що мають значення для справи, а зроблені судом висновки не відповідають обставинам справи.
Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що: 
- оскільки державна реєстрація речових прав на нерухоме майно є офіційним визнанням і підтвердженням державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, відповідний запис формально наділяє відповідачів певними юридичними правами щодо земельних ділянок і одночасно створює перешкоди для реалізації своїх прав законному власнику - державі (ст. 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»); 
- суд першої інстанції, не взявши до уваги мету позову прокурора, зазначив про неефективність обраного способу захисту шляхом скасування рішень державного реєстратора про державну реєстрацію прав та їх обтяжень з припиненням відповідних прав та закриттям розділу і реєстраційної справи в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень; 
- судом не враховано, що відповідно до вимог ст. 14 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», розділ Державного реєстру прав та реєстраційна справа закриваються, серед іншого, у разі набрання законної сили судовим рішенням, яким скасовується рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав, на підставі якого відкрито відповідний розділ; 
- виходячи з положень ст. 19 Конституції України та ст.ст. 14, 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», державні реєстратори речових прав на нерухоме майно не мають повноважень вчиняти будь-які дії у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно на підставі судового рішення про знесення самочинного будівництва без зазначення в його резолютивній частині відомостей про припинення речових прав та закриття розділу у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно чи державної реєстрації прав; 
- залишення у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно запису про право власності на об`єкт самочинного будівництва дозволить його власнику здійснювати з цим майном (навіть у разі його знесення) будь-які дії щодо відчуження, поділу, об`єднання тощо, а також використання правовстановлюючих документів на цей об`єкт для легалізації іншого об`єкту самочинного будівництва; 
- Господарським судом міста Києва у даній справі № 910/12627/25 проігноровані доводи прокурора, що рішення суду про знесення самочинної забудови неможливо виконати в частині внесення відомостей про закриття розділу у Державному реєстрі речових прав та реєстраційної справи на таке самочинно збудоване майно, з огляду на відсутність повноважень у прокуратури, органу місцевого самоврядування та державного реєстратора на такі дії; 
- обраний спосіб захисту в цій частині позовних вимог - є ефективним.

Узагальнені доводи відзиву на апеляційну скаргу
17.05.2026 до Північного апеляційного господарського суду через систему «Електронний суд» від Товариства з обмеженою відповідальністю "ВОЛТ МАЙЕР ГРУП" надійшов відзив на апеляційну скаргу прокуратури, і який прийнято судом апеляційної інстанції до розгляду з огляду на ст. ст. 119, 263 Господарського процесуального кодексу України, і у якому відповідач-1 просив скасувати рішення суду першої інстанції та закрити провадження у справі з огляду на наступне: 
- позовна заява та апеляційна скарга підписані та подані особами, які не мають достатніх повноважень; 
- враховуючи відсутність доданих до позовної заяви довіреності або документів про самопредставництво прокурора Вербановського В.В., документа, що посвідчує особу суд повинен був повернути позовну заяву прокурору, оскільки останній не підтвердив свою процесуальну дієздатність, неможливо встановити посадове становище та право підпису даного прокурора; 
- апеляційна скарга Київської міської прокуратури від 05.05.2026 підписана Даракчі Олександром Георгійовичем, в додатках до апеляційної скарги міститься електронна довіреність сформована через «Електронний суд», і це єдиний документ, який наданий особою на підтвердження повноважень на подання апеляційної скарги, що є недостатнім; 
- до позовної заяви прокурор надав копії листів Оболонської окружної прокуратури м. Києва від 11.07.2025 №54-4954ВИХ-25, від 13.08.2025 №54-5646ВИХ-25, копії листів департамента земельних ресурсів виконавчого органу Київради (КМДА) від 9.08.2025 № 057-11197, від 18.07.2025 № 057-9239, з яких неможливо встановити ставлення Київської міської ради (яка вказана як особа, в інтересах якої діє прокурор), оскільки відповіді на останній лист прокурора від 30.09.2025 року, № 54-671ВИХ-25 не надано, а всі інші листи не можуть слугувати доказом намірів Київради щодо подання позову, оскільки департамент земельних ресурсів є лише структурних підрозділом Київради та не уповноважений приймати рішення про звернення/або не звернення до суду; 
- повідомлення прокурором особі, права якої, має намір захистити прокурор про намір подати позов - не є належним виконанням вимог закону щодо того, що прокурор спочатку повідомляє про порушене право особі, з`ясовує її намір захистити свої права і у випадку крайньої необхідності робить це самостійно, проте, такої крайньої необхідності для звернення до суду прокурор не довів; 
- враховуючи відсутність підтверджених повноваження у прокурора на подання позову та підстав для його подання саме прокурором - є необхідність залишення позову без розгляду; 
- прокурор не мав права подавати позовну заяву, та відповідно наразі не має права подавати апеляційну скаргу, а суд першої інстанції повинен був залишити позовну заяву без розгляду. 
Крім того, відповідач-1 наголошував і на необгрунтованості по суті поданої апеляційної скарги, вказуючи на те, що 28.07.2015 нотаріус Золотих О.О. зареєстрував право власності ТОВ «ВОЛТ МАЙЕР ГРУП» (рішення № 23225300); на момент вчинення правочину, земельна ділянка як об`єкт не існувала; обтяжень та арештів у реєстрах не було; статус земель водного фонду офіційно не присвоювався, а тому відповідач-1 жодним чином не міг знати про будь-які обставини, які існуватимуть в подальшому щодо даної земельної ділянки, а відповідно є добросовісним набувачем, у якого були наявні відповідні легітимні очікування.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю "ВОЛТ МАЙЕР ГРУП" та узагальнення її доводів
Не погоджуючись з ухваленим рішенням суду першої інстанції, Товариство з обмеженою відповідальністю "ВОЛТ МАЙЕР ГРУП" звернулося 06.05.2026 до Північного апеляційного господарського суду із апеляційною скаргою, сформованою в системі "Електронний суд" 05.05.2026, у якій просив суд скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 08.04.2026 у справі №910/12627/25 та закрити провадження у справі. 
Узагальнені доводи апеляційної скарги зводяться до того, що місцевим господарським судом при ухваленні рішення в оскаржуваній частині порушено норми процесуального права та неправильно застосовано норми матеріального права, рішення суду першої інстанції в оскаржуваній частині ухвалено при неповному дослідженні доказів та з`ясуванні обставин, що мають значення для справи, а зроблені судом висновки не відповідають обставинам справи.
Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що: 
- спірні будівлі зведені у 1968 р. і існують законно понад 58 років, а суд першої інстанції безпідставно застосував ст. 376 Цивільного кодексу України («самочинне будівництво»), ст. 60- 61 Земельного кодексу України (заборони в прибережних захисних смугах), ст. 88- 89 Водного кодексу України (режим прибережних захисних смуг) для кваліфікації будівництва 1968 року як протиправного, чим порушив ст. 58 Конституції України; 
- суд не надав оцінки ключовому доказу - інвентаризаційній справі, яка підтверджує зведення будівель у 1968 році, а ненадання оцінки дослідженому у судовому засіданні доказу є самостійною підставою для скасування рішення відповідно до пунктів 1 і 4 частини 1 статті 277 ГПК України; 
- суд першої інстанції неправомірно застосував статтю 376 ЦК України до об`єктів, зведених у 1968 році; 
- земельна ділянка з кадастровим номером 8000000000:78:194:0009, сформована та зареєстрована у Державному земельному кадастрі лише 24.01.2022 - через 54 роки після зведення будівель; цільове призначення ділянки, як земель водного фонду (код 10.08) визначено рішенням Київської міської ради від 21.03.2024 № 308/8274 - через понад 8 років після набуття скаржником права власності; 
- на момент зведення будівель (1968), їх придбання правопопередником (1999) та набуття скаржником у власність (2015) ніхто з набувачів не міг і не повинен був передбачати, що у майбутньому ділянці буде наданий правовий статус, що унеможливлює розташування будівель, а покладення на скаржника наслідків ретроспективної зміни правового режиму земель суперечить статті 58 Конституції України та принципу правової визначеності; 
- суд першої інстанції зробив помилковий висновок щодо недобросовісності ТОВ «ВОЛТ МАЙЕР ГРУП», оскільки будівлі зведені у 1968 році - задовго до набуття скаржником права власності; скаржник не міг впливати на наявність або відсутність дозвільних документів, які мали б оформлятися в радянський час; на момент придбання (28.07.2015) право продавця (ТОВ «МЖК ХХІ») підтверджено набраними законної сили рішеннями господарського суду; жодних обтяжень, арештів чи судових спорів щодо майна не існувало; земельна ділянка як об`єкт земельних правовідносин з кадастровим номером 8000000000:78:194:0009 на момент покупки ще не існувала - сформована лише у 2022 році; скаржник не міг перевірити у реєстрі те, чого юридично ще не було; ТОВ «ВОЛТ МАЙЕР ГРУП» після набуття права власності самостійно зверталося до Ради із клопотанням про оформлення землекористування (2015 рік), що свідчить про прагнення до легалізації, а не про умисне порушення закону; 
- допущено порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод; 
- спірні будівлі не є самочинним будівництвом, а тому до них не може бути застосована ст. 376 Цивільного кодексу України, а застосування на цій підставі наслідків статті 376 Цивільного кодексу України - є неправильним застосуванням норм матеріального права та самостійною підставою для скасування рішення відповідно до пункту 4 частини 1 статті 277 ГПК України; 
- суд першої інстанції дійшов висновку про самочинне будівництво, не дослідивши жодного з п`яти ключових питань: ні правового режиму земельної ділянки у 1968 р., ні порядку відведення землі підприємствам, ні системи проектування та затвердження ПКД, ні радянської процедури введення виробничих об`єктів в експлуатацію, ні режиму прибережних зон станом на 1968 р., що є неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи (п. 1 ч. 1 ст. 277 ГПК України), та неправильним застосуванням норм матеріального права (п. 4 ч. 1 ст. 277 ГПК України); 
- встановлені у справах № 24/223 та № 11/576 факти (правомірне набуття будівель, їх тривале законне перебування у цивільному обігу) мають бути враховані при вирішенні справи № 910/12627/25 в силу приписів ст. 75 ГПК України; 
- станом на дату прийняття детального плану (2016 р.) та на дату купівлі будівель скаржником (28.07.2015) офіційна містобудівна документація відносила територію не до земель водного фонду, а до комунально-складських територій; 
- на момент купівлі (2015 р.) ні земельна ділянка як об`єкт, ні її статус землі водного фонду у публічних реєстрах не існували; 
- згідно з реєстром земельних ділянок кадастрового кварталу 78:194 (витяг з чергового кадастрового плану від 08.07.2019, складений у рамках технічної документації з інвентаризації), у рядку з обліковим кодом 78:194:0006 зазначено: користувач - Товариство з обмеженою відповідальністю «МЖК ХХІ», адреса земельної ділянки - просп. Московський, 44, площа - 1611,62 кв.м, дата закінчення права - не вказана, що свідчить про те, що Київська міська рада через свій орган (Департамент земельних ресурсів) у 2019 році вела офіційний облік ТОВ «МЖК ХХІ» як землекористувача по просп. Московський, 44; 
- до матеріалів справи долучено фрагмент схеми планувальних обмежень, виданий МІАС ЗМД МКК на замовлення Оболонської окружної прокуратури м. Києва (замовлення № 00637005 від 16.07.2025), відповідно до якого на момент підготовки позову (2025 р.) прибережна захисна смуга для спірної ділянки не була встановлена через затверджений проект землеустрою, а існувала лише як орієнтовна розрахункова межа; 
- суд першої інстанції не надав жодної оцінки оціночному акту, технічному опису та журналу зовнішніх вимірів БТІ, що є порушенням ч. 3 ст. 86 ГПК України.
Скаржник також наголошував, що судом першої інстанції були допущені норми процесуального права, зокрема ст. ст. 86, 76,77, 238 ГПК України. 

Дії суду апеляційної інстанції щодо розгляду апеляційної скарги по суті
Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 06.05.2026 справу №910/12627/25 передано для розгляду колегії суддів у складі: головуючий суддя - Тищенко О.В. судді: Гончаров С.А., Сибіга О.М.
Згідно протоколу передачі судової справи (апеляційної скарги, заяви, картки додаткових матеріалів) раніше визначеному головуючому судді (судді-доповідачу) (складу суду) від 06.05.2026 справу №910/12627/25 передано для розгляду колегії суддів у складі: головуючий суддя - Тищенко О.В., судді: Гончаров С.А., Сибіга О.М.
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 07.05.2026 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Київської міської прокуратури на рішення Господарського суду міста Києва від 08.04.2026 у справі №910/12627/25, розгляд справи призначено на 03.06.2026. 
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 07.05.2026 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю "ВОЛТ МАЙЕР ГРУП" на рішення Господарського суду міста Києва від 08.04.2026 у справі №910/12627/25, об`єднано апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "ВОЛТ МАЙЕР ГРУП" на рішення Господарського суду міста Києва від 08.04.2026 у справі №910/12627/25 з апеляційною скаргою Київської міської прокуратури на рішення Господарського суду міста Києва від 08.04.2026 у справі №910/12627/25, в одне апеляційне провадження для спільного розгляду, розгляд апеляційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю "ВОЛТ МАЙЕР ГРУП" на рішення Господарського суду міста Києва від 08.04.2026 у справі №910/12627/25 призначено для спільного розгляду з апеляційною скаргою Київської міської прокуратури на рішення Господарського суду міста Києва від 08.04.2026 у справі №910/12627/25 в судовому засіданні 03.06.2026 о 14 год. 15 хв. в приміщенні Північного апеляційного господарського суду за адресою: 04116, м. Київ, вул. Шолуденка, 1 літера А. Зал судових засідань №16 (2 поверх).

Позиції учасників справи та явка представників сторін у судове засідання
В судове засідання 03.06.2026 з`явились: прокурор (скаржник), представник позивача - Київської міської ради, відповідача-1 (скаржника) - ТОВ "ВОЛТ МАЙЕР ГРУП".
ТОВ "МЖК ХХІ" (відповідач-2) в судове засідання 03.06.2026 представників не направив, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином.
У відповідності до вимог ч. 5 статті 6 Господарського процесуального кодексу України, суд направляє судові рішення та інші процесуальні документи учасникам судового процесу на їхні офіційні електронні адреси, вчиняє інші процесуальні дії в електронній формі із застосуванням Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи в порядку, визначеному цим Кодексом, Положенням про Єдину судову інформаційно-телекомунікаційну систему та/або положеннями, що визначають порядок функціонування її окремих підсистем (модулів).
Ухвали суду направлені учасникам справи та їх представникам в їх електронні кабінети в системі «Електронний суд», про що сформовані відповідні довідки.
Крім того, за умовами частини 11 статті 242 Господарського процесуального кодексу України, якщо учасник справи має електронний кабінет, суд надсилає всі судові рішення такому учаснику в електронній формі виключно за допомогою Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи чи її окремої підсистеми (модуля), що забезпечує обмін документами. У разі відсутності в учасника справи електронного кабінету суд надсилає всі судові рішення такому учаснику в паперовій формі рекомендованим листом з повідомленням про вручення.
Відповідно до частини 5 статті 242 Господарського процесуального кодексу України, учасникам справи, які не були присутні в судовому засіданні, або якщо судове рішення було ухвалено поза межами судового засідання чи без повідомлення (виклику) учасників справи, копія судового рішення надсилається протягом двох днів з дня його складення у повному обсязі в електронній формі шляхом надсилання до електронного кабінету у порядку, визначеному законом, а в разі відсутності електронного кабінету - рекомендованим листом з повідомленням про вручення.
Зважаючи на відсутність у Товариства з обмеженою відповідальністю "МЖК ХХІ" електронного кабінету та на виконання приписів Господарського процесуального кодексу України, копії ухвал суду, зокрема, від 07.05.2026, були направлені судом апеляційної інстанції рекомендованими листами з повідомленням про вручення на адресу місцезнаходження відповідача-2, зазначену в позовній заяві та у Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, а саме: 04070, місто Київ, вулиця Спаська, будинок 6Б.
Проте, вищевказані відправлення підприємством поштового зв`язку вручені відповідачу-2 не були.
Враховуючи відсутність в матеріалах справи підтверджень наявності порушень оператором поштового зв`язку вимог Правил надання послуг поштового зв`язку, суд вважає, що у разі якщо ухвалу про вчинення відповідної процесуальної дії направлено судом за належною адресою і, зокрема, повернуто підприємством зв`язку з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається, що адресат повідомлений про вчинення відповідної процесуальної дії.
Сам лише факт не отримання заявником кореспонденції, якою суд, з додержанням вимог процесуального закону, надсилав ухвалу для вчинення відповідних дій за належною адресою та яка повернулася в суд у зв`язку з її неотриманням адресатом, не може вважатися поважною причиною не виконання ухвали суду, оскільки зумовлений не об`єктивними причинами, а суб`єктивною поведінкою сторони щодо отримання кореспонденції, яка надходила на його адресу.
Суд апеляційної інстанції також звертає увагу на те, що направлення листів рекомендованою кореспонденцією на дійсні адреси є достатнім для того, щоб вважати повідомлення належним. При цьому, отримання зазначених листів адресатом перебуває поза межами контролю відправника.
Отже, суд апеляційної інстанції належним чином виконав свій обов`язок щодо повідомлення відповідача-2 про розгляд справи.
Ч.12 ст.270 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Колегія суддів апеляційного господарського суду з урахуванням ч. 1, п. 1 ч. 3 ст. 202, ч. 12 ст. 270 Господарського процесуального кодексу України, вважає за можливе розглянути справу за наявними в ній матеріалами, оскільки представники учасників справи, що не з`явилися, про дату та місце розгляду справи повідомлялися належним чином, участь представників сторін у судовому засіданні судом обов`язковою не визнавалась, суду не наведено обставин, за яких спір не може бути вирішено в даному судовому засіданні. 
Крім того, судова колегія вважає за необхідне зазначити, що у випадку, коли представники сторін чи інші учасники судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, він може, не відкладаючи розгляду справи, вирішити спір по суті. Відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні. Відтак, неявка представників учасників справи у судове засідання за умови належного повідомлення сторін про час і місце розгляду справи, не є безумовною підставою для відкладення розгляду справи, у зв`язку з чим, суд дійшов висновку, що підстави для відкладення розгляду апеляційних скарг - відсутні. 
Крім того, від Товариства з обмеженою відповідальністю "МЖК ХХІ" відзив на апеляційні скарги не надходив, проте, відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції (ч. 3 ст. 263 ГПК України). 
Прокурор в судовому засіданні 03.06.2026 підтримав доводи апеляційної скарги прокуратури (скаржника), просив апеляційну скаргу Київської міської прокуратури задовольнити, скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 08.04.2026 у справі №910/12627/25 в частині відмови в позовних вимогах про скасування рішень державних реєстраторів та ухвалити нове рішення у відповідній частині, а саме позовні вимоги задовольнити в повному обсязі; проти доводів апеляційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю "ВОЛТ МАЙЕР ГРУП" - заперечував, просив відмовити у її задоволенні, а рішення у відповідній оскаржуваній відповідачем-1 частині - залишити без змін. 
Представник позивача - Київської міської ради в судовому засіданні 03.06.2026 підтримав доводи апеляційної скарги прокуратури, просив апеляційну скаргу Київської міської прокуратури задовольнити, скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 08.04.2026 у справі №910/12627/25 в частині відмови в позовних вимогах про скасування рішень державних реєстраторів та ухвалити нове рішення у відповідній частині, а саме позовні вимоги задовольнити в повному обсязі; проти доводів апеляційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю "ВОЛТ МАЙЕР ГРУП" - заперечував, просив відмовити у її задоволенні, а рішення у відповідній оскаржуваній відповідачем-1 частині - залишити без змін.
Представник відповідача-1 - Товариства з обмеженою відповідальністю «ВОЛТ МАЙЕР ГРУП» (скаржника) в судовому засіданні 03.06.2026 підтримав подану товариством апеляційну скаргу, заперечував проти апеляційної скарги прокуратури та просив скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 08.04.2026 у справі №910/12627/25, закрити апеляційне провадження у справі.

Обставини справи, встановлені судом першої інстанції та перевірені судом апеляційної інстанції
Як підтверджується наявними матеріалами справи, рішенням від 22.05.2006 року в справі № 24/223 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "МЖК ХХІ" до Малого колективного підприємства МЖК "Поділ", за участі третіх осіб: Комунального підприємства "Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна" та Оболонської районної у місті Києві державної адміністрації, про визнання права власності, господарський суд міста Києва задовольнив вимоги позивача у цій справі та, зокрема, визнав за Товариством з обмеженою відповідальністю "МЖК ХХІ" право власності на нежилу будівлю під літерою "А" загальною площею 501,8 м2 та нежилу будівлю під літерою "Б" загальною площею 20,7 м2, які розташовані за адресою: місто Київ, затока Волковата.
Означене судове рішення в цій частині було залишене без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 18.08.2006 року та в установленому законом порядку набрало законної сили.
У подальшому, Товариство з обмеженою відповідальністю "МЖК ХХІ" зверталося до господарського суду міста Києва з позовом до Комунального підприємства "Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна" про визнання права власності на нежилу будівлю загальною площею 501,8 м2 під літерою "А" та нежилу будівлю загальною площею 20,7 м2 під літерою "Б", розташовані за адресою: місто Київ, проспект Московський, 44, а також зобов`язання відповідача зареєструвати за позивачем право власності на вказані будівлі.
В обґрунтування пред`явлених вимог Товариство з обмеженою відповідальністю "МЖК ХХІ" посилалося на придбання ним у 1999 році спірного майна та визнання на нього права власності на підставі рішення господарського суду міста Києва від 22.05.2006 року в справі № 24/223, частково зміненого постановою Київського апеляційного господарського суду від 18.08.2006 року. У той же час, розпорядженням Оболонської районної у місті Києві державної адміністрації від 13.11.2006 року вказаному майновому комплексу було присвоєно поштову адресу: місто Київ, проспект Московський, 44. Проте, відповідач (Комунальне підприємство "Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна") відмовив позивачу в реєстрації права власності на означені приміщення, посилаючись на невідповідність їх поштової адреси, зазначеної в рішенні суду, розпорядженню Оболонської районної у місті Києві державної адміністрації від 13.11.2006 року.
Рішенням від 05.02.2010 року в справі № 11/576 Господарський суд міста Києва, яке набрало законної сили, керуючись положеннями статті 392 Цивільного кодексу України, частково задовольнив вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю "МЖК ХХІ" та визнав за останнім право власності на нежилу будівлю загальною площею 501,8 м2 під літерою "А" та нежилу будівлю загальною площею 20,7 м2 під літерою "Б", розташовані за адресою: місто Київ, проспект Московський, 44.
28.07.2015 року державний реєстратор - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Золотих О.О. (Биченко О.О.) прийняв рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер: 23224863, яким на підставі рішення господарського суду міста Києва від 05.02.2010 року в справі № 11/576 зареєстрував за Товариством з обмеженою відповідальністю "МЖК ХХІ" (код ЄДРПОУ: 30218068) право власності на нежилу будівлю під літерою "А" загальною площею 501,8 м2 та нежилу будівлю під літерою "Б" загальною площею 20,7 м2 за адресою: місто Київ, проспект Московський (Степана Бандери), 44 (номер відомостей про речове право 10588873).
Як підтверджується наявними матеріалами справи та вірно встановлено судом першої інстанції, і що перевірено судом апеляційної інстанції, 28.07.2015 державний реєстратор - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Золотих О.О. (Биченко О.О.) прийняв рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер: 23224863, яким на підставі рішення господарського суду міста Києва від 05.02.2010 в справі № 11/576 зареєстрував за Товариством з обмеженою відповідальністю "МЖК ХХІ" право власності на нежилу будівлю під літерою "А" загальною площею 501,8 м2 та нежилу будівлю під літерою "Б" загальною площею 20,7 м2 за адресою: місто Київ, проспект Московський (Степана Бандери), 44.
У подальшому, право власності на означені нежилі будівлі на підставі укладеного між відповідачами договору купівлі-продажу нерухомого майна, посвідченого 28.07.2015 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Золотих О.О.(Биченко О.О.), реєстровий номер 726, перейшло до Товариства з обмеженою відповідальністю "ВОЛТ МАЙЕР ГРУП", у зв`язку із чим того ж дня державний реєстратор - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Золотих О.О. (Биченко О.О.) вніс до Реєстру відповідне рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 28.07.2015, індексний номер 23225300.
Земельна ділянка, на якій розташоване вищевказане нерухоме майно (право власності на яке зареєстроване за відповідачем-1), була сформована та 24.01.2022 зареєстрована у Державному земельному кадастрі на підставі технічної документації із землеустрою щодо інвентаризації земель, розробленої Комунальним підприємством "Київський інститут земельних відносин", затвердженої рішенням Ради від 21.03.2024 року № 308/8274 (кадастровий номер земельної ділянки - 8000000000:78:194:0009).
Разом із тим, за інформацією Державного земельного кадастру про право власності та речові права на земельну ділянку, земельна ділянка площею 0,1611 га з кадастровим номером 8000000000:78:194:0009, розташована на проспекті Степана Бандери, 44 в Оболонському районі міста Києва, належить до категорії земель водного фонду з цільовим призначенням - для культурно-оздоровчих потреб, рекреаційних, спортивних і туристичних цілей, вид використання - 10.08 для культурно-оздоровчих потреб, рекреаційних, спортивних і туристичних цілей.
Оскільки вищенаведена земельна ділянка, яка належить до комунальної власності територіальної громади міста Києва, відноситься до земель водного фонду і знаходиться у межах прибережної захисної смуги річки Дніпро, має особливі статус, природну цінність і правовий режим використання, належить до об`єктів з обмеженою оборотоздатністю, тоді як Департамент з питань державного архітектурно-будівельного контролю міста Києва виконавчого органу Ради (Київської міської державної адміністрації) не видавав і не реєстрував документів, що дають право на виконання підготовчих/будівельних робіт, та не приймав в експлуатацію об`єкти будівництва за адресою: місто Київ, проспект Степана Бандери, 44, а Рада не приймала рішень про надання відповідачам (як і іншим особам) спірної ділянки на будь-якому правовому титулі, що виключає можливість розташування на ній приватних будівель і споруд, а відповідно і набуття права власності на них, а також свідчить про те, що розташоване на вказаній земельній ділянці нерухоме майно в силу статті 376 Цивільного кодексу України є самочинним будівництвом, Прокурор звернувся до суду негаторним позовом про усунення перешкод власнику - територіальній громаді міста Києва в особі Ради у володінні та розпорядженні спірною земельною ділянкою шляхом скасування рішень державного реєстратора - приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Золотих (Биченко) Олександра Олександровича про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 28.07.2015, індексні номери: 23225300 та 23224863 (з припиненням відповідних прав та закриттям розділу і реєстраційної справи в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень), а також зобов`язання Товариства з обмеженою відповідальністю "ВОЛТ МАЙЕР ГРУП" знести об`єкт самочинного будівництва та повернути Раді спірну земельну ділянку з приведенням її у придатний для використання стан.

Мотиви та джерела права, з яких виходить суд апеляційної інстанції при прийнятті постанови
Згідно зі статтею 269 Господарського процесуального кодексу України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.
Розглянувши доводи апеляційних скарг, перевіривши матеріали справи, дослідивши докази, проаналізувавши правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, оцінивши наявні у справі докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, Північний апеляційний господарський суд дійшов наступних висновків. 
Верховний Суд неодноразово наголошував щодо необхідності застосування категорій стандартів доказування та відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, це й принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони.
Одночасно, цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний.
Аналогічний стандарт доказування застосовано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18.03.2020 у справі № 129/1033/13-ц.
Для виконання вимог ст. 86 Господарського процесуального кодексу України необхідним є аналіз доказів та констатація відповідних висновків за результатами такого аналізу. Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, в тому числі у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи.
Водночас 17.10.2019 набув чинності Закон України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо стимулювання інвестиційної діяльності в Україні", яким було, зокрема внесено зміни до Господарського процесуального кодексу та змінено назву ст. 79 ГПК України з "Достатність доказів" на нову - "Вірогідність доказів" та викладено її у новій редакції з фактичним впровадженням у господарський процес стандарту доказування "вірогідність доказів".
Стандарт доказування "вірогідність доказів", на відміну від "достатності доказів", підкреслює необхідність співставлення судом доказів, які надає позивач та відповідач.
Відповідно до ст. 79 Господарського процесуального кодексу України, наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Тлумачення змісту цієї статті свідчить, що нею покладено на суд обов`язок оцінювати докази, обставини справи з огляду і на їх вірогідність, яка дозволяє дійти висновку, що факти, які розглядаються, скоріше були (мали місце), аніж не були.
Зазначений підхід узгоджується з судовою практикою ЄСПЛ, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) (пункт 1 статті 32 Конвенції). Так, зокрема, у рішенні 23.08.2016 у справі "Дж. К. та Інші проти Швеції" ("J.K. AND OTHERS v. SWEDEN") ЄСПЛ наголошує, що "у країнах загального права у кримінальних справах діє стандарт доказування "поза розумним сумнівом" ("beyond reasonable doubt"). Натомість, у цивільних справах закон не вимагає такого високого стандарту; скоріше цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням "балансу вірогідностей". Суд повинен вирішити, чи являється вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри".
Аналогічний підхід до стандарту доказування "вірогідність доказів" висловлено Касаційним господарським судом у постановах від 29.01.2021 у справі № 922/51/20, від 31.03.2021 у справі № 923/875/19, від 25.06.2020 у справі № 924/233/18.
Суд апеляційної інстанції зазначає, що розгляд даної справи здійснюється в порядку, передбаченому нормами Господарського процесуального кодексу України, відповідно, і оцінка доказів у ній здійснюватиметься через призму такого стандарту доказування, як "баланс вірогідностей".
Щодо правових підстав звернення з позовом першого заступника керівника Оболонської окружної прокуратури м.Києва Вербановського В.В. з відповідним позовом, суд апеляційної інстанції дійшов наступних висновків. 
При зверненні із вказаним позовом в інтересах держави в особі Ради, Прокурор посилався на незаконне позбавлення територіальної громади міста Києва права володіння комунальною земельною ділянкою площею 0,1611 га та неналежне виконання позивачем покладених на нього повноважень щодо контролю збереження земельних ділянок територіальної громади міста Києва, відстеження стану їх використання та перевірки фактів наявності порушень прав та інтересів територіальної громади на це майно. 
Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Імператив зазначеного конституційного положення встановлює обов`язок органів державної влади та їх посадових осіб дотримуватись принципу законності при здійсненні своїх повноважень, що забезпечує здійснення державної влади за принципом її поділу. Як підкреслив Конституційний Суд України у Рішенні від 01.04.2008 року № 4-рп/2008, неухильне додержання органами законодавчої, виконавчої та судової влади Конституції та законів України забезпечує реалізацію принципу поділу влади і є запорукою їх єдності, важливою передумовою стабільності, підтримання громадського миру і злагоди в державі.
Законом України від 02.06.2016 року № 1401-VIII "Про внесення змін до Конституції України (щодо правосуддя)", який набрав чинності 30.09.2016 року, до Конституції України внесені зміни, а саме Конституцію доповнено статтею 131-1, пункт 3 частини 1 якої передбачає, що прокуратура здійснює представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом.
Стаття 53 Господарського процесуального кодексу України встановлює, що у визначених законом випадках прокурор звертається до суду з позовною заявою, бере участь у розгляді справ за його позовами, а також може вступити за своєю ініціативою у справу, провадження у якій відкрито за позовом іншої особи, до початку розгляду справи по суті, подає апеляційну, касаційну скаргу, заяву про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами. У разі відкриття провадження за позовною заявою особи, якій законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб (крім прокурора), особа, в чиїх інтересах подано позов, набуває статусу позивача. У разі відкриття провадження за позовною заявою, поданою прокурором в інтересах держави в особі органу, уповноваженого здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, зазначений орган набуває статусу позивача.
Відповідно до змісту частини 4 статті 53 Господарського процесуального кодексу України, прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує: 1) в чому полягає порушення інтересів держави, 2) необхідність їх захисту, 3) визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також 4) зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах.
Питання представництва інтересів держави прокурором у суді врегульовано статтею 23 Закону України від 14.10.2014 року № 1697-VII "Про прокуратуру", який набрав чинності 15.07.2015 року. Ця стаття визначає, що представництво прокурором держави в суді полягає у здійсненні процесуальних та інших дій, спрямованих на захист інтересів держави, у випадках та порядку, встановлених законом (частина перша). Прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу (частина третя). Наявність підстав для представництва має бути обґрунтована прокурором у суді. Прокурор здійснює представництво інтересів громадянина або держави в суді виключно після підтвердження судом підстав для представництва. Прокурор зобов`язаний попередньо, до звернення до суду, повідомити про це громадянина та його законного представника або відповідного суб`єкта владних повноважень. У разі підтвердження судом наявності підстав для представництва прокурор користується процесуальними повноваженнями відповідної сторони процесу. Наявність підстав для представництва може бути оскаржена громадянином чи її законним представником або суб`єктом владних повноважень (абзаци перший - другий частини четвертої).
У постанові колегії суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 07.12.2018 року в справі № 924/1256/17 містяться такі правові висновки стосовно представництва прокурором держави в суді:
- з урахуванням ролі прокуратури у демократичному суспільстві та необхідності дотримання справедливого балансу в питанні рівноправності сторін судового провадження, зміст пункту 3 частини першої статті 131-1 Конституції України щодо підстав представництва прокурором інтересів держави в судах не може тлумачитися розширено;
- прокурор може представляти інтереси держави в суді у виключних випадках, які прямо передбачені законом. Розширене тлумачення випадків (підстав) для представництва прокурором інтересів держави в суді не відповідає принципу змагальності, який є однією із засад правосуддя (пункт 3 частини другої статті 129 Конституції України);
- участь прокурора в судовому процесі можлива, крім іншого, за умови обґрунтування підстав для звернення до суду, а саме: має бути доведено нездійснення або неналежне здійснення захисту інтересів держави у спірних правовідносинах компетентним органом або підтверджено його відсутність (частини третя, четверта статті 53 Господарського процесуального кодексу України, частина третя статті 23 Закону України "Про прокуратуру");
- щоб інтереси держави не залишилися незахищеними, прокурор виконує субсидіарну роль, замінює у судовому провадженні компетентний орган, який відсутній або всупереч вимогам закону не здійснює захисту чи робить це неналежно. У кожному такому випадку прокурор повинен навести (а суд перевірити) причини, які перешкоджають захисту інтересів держави належним суб`єктом і які є підставами для звернення прокурора до суду;
- підставою для представництва прокурором інтересів держави в суді є належне обґрунтування, підтверджене достатніми доказами, зокрема (але не виключно): повідомленням прокурора на адресу відповідного компетентного органу про звернення до суду від його імені, відповідними запитами, а також копіями документів, отриманих від такого органу, що свідчать про наявність підстав для такого представництва.
Отже, у наведеній справі колегія суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду дійшла висновку, що для підтвердження судом підстав для представництва інтересів прокурор повинен навести (а суд перевірити) причини, які перешкоджають захисту інтересів держави належним суб`єктом.
Прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній заяві самостійно визначає, у чому полягає порушення інтересів держави, та обґрунтовує необхідність їх захисту, а також зазначає компетентний орган. 
Однією з підстав для представництва є бездіяльність компетентного органу, яку прокурор, звертаючись до суду з позовом, має обґрунтувати та довести.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.05.2020 року в справі № 912/2385/18 містяться такі правові висновки стосовно представництва прокурором держави в суді:
- бездіяльність компетентного органу означає, що він знав або повинен був знати про порушення інтересів держави, але не звертався до суду з відповідним позовом у розумний строк;
- звертаючись до відповідного компетентного органу до подання позову в порядку, передбаченому статтею 23 Закону України "Про прокуратуру", прокурор фактично надає йому можливість відреагувати на стверджуване порушення інтересів держави, зокрема, шляхом призначення перевірки фактів порушення законодавства, виявлених прокурором, вчинення дій для виправлення ситуації, а саме подання позову або аргументованого повідомлення прокурора про відсутність такого порушення;
- невжиття компетентним органом жодних заходів протягом розумного строку після того, як цьому органу стало відомо або повинно було стати відомо про можливе порушення інтересів держави, має кваліфікуватися як бездіяльність відповідного органу. Розумність строку визначається судом з урахуванням того, чи потребували інтереси держави невідкладного захисту (зокрема, через закінчення перебігу позовної давності чи можливість подальшого відчуження майна, яке незаконно вибуло із власності держави), а також таких чинників, як: значимість порушення інтересів держави, можливість настання невідворотних негативних наслідків через бездіяльність компетентного органу, наявність об`єктивних причин, що перешкоджали такому зверненню, тощо.
- прокурору достатньо дотриматися порядку, передбаченого статтею 23 Закону України "Про прокуратуру", і якщо компетентний орган протягом розумного строку після отримання повідомлення самостійно не звернувся до суду з позовом в інтересах держави, то це є достатнім аргументом для підтвердження його бездіяльності. Якщо прокурору відомо причини такого незвернення, він обов`язково повинен зазначити їх в обґрунтуванні підстав для представництва, яке міститься в позові, але якщо з відповіді компетентного органу на звернення прокурора такі причини з`ясувати неможливо чи такої відповіді взагалі не отримано, то це не є підставою вважати звернення прокурора необґрунтованим;
- частина четверта статті 23 Закону України "Про прокуратуру" передбачає, що наявність підстав для представництва може бути оскаржена суб`єктом владних повноважень. Таке оскарження означає право на спростування учасниками процесу обставин, на які посилається прокурор у позовній заяві, поданій в інтересах держави в особі компетентного органу, для обґрунтування підстав для представництва.
Суд апеляційної інстанції також зазначає, що захищати інтереси держави повинні насамперед відповідні компетентні органи, а не прокурор. Прокурор не повинен вважатися альтернативним суб`єктом звернення до суду і замінювати компетентний орган, який може і бажає захищати інтереси держави.
Водночас, аби інтереси держави не залишилися незахищеними, прокурор виконує субсидіарну роль, замінює в судовому провадженні відповідний компетентний орган, який усупереч вимогам закону не здійснює захисту або робить це неналежно.
Виходячи з системного аналізу наведених правових норм та судової практики стосовно представництва прокурором держави в суді, виключними випадками, за яких прокурор може здійснювати представництво інтересів держави в суді, є порушення або загроза порушення інтересів держави. При цьому, в кожному конкретному випадку прокурор при зверненні до суду з позовом повинен довести існування обставин порушення або загрози порушення інтересів держави.
Наявність бездіяльності компетентного органу повинна бути предметом самостійної оцінки суду в кожному випадку звернення прокурора з позовом за конкретних фактичних обставин.
Європейський Суд з прав людини неодноразово звертав увагу на участь прокурора в суді на боці однієї зі сторін як обставину, що може впливати на дотримання принципу рівності сторін. Оскільки прокурор або посадова особа з аналогічними функціями, пропонуючи задовольнити або відхилити … скаргу, стає противником або союзником сторін у справі, його участь може викликати в однієї зі сторін відчуття нерівності (рішення у справі "Ф.В. проти Франції" (F.W. v. France) від 31.03.2005 року, заява 61517/00, пункт 27).
Водночас, існує категорія справ, де підтримка прокурора не порушує справедливого балансу. Так, у справі "Менчинська проти Російської Федерації" (рішення від 15.01.2009, заява № 42454/02, пункт 35) ЄСПЛ висловив таку позицію (у неофіційному перекладі):
"Сторонами цивільного провадження виступають позивач і відповідач, яким надаються рівні права, в тому числі право на юридичну допомогу. Підтримка, що надається прокуратурою одній зі сторін, може бути виправдана за певних обставин, наприклад, при захисті інтересів незахищених категорій громадян (дітей, осіб з обмеженими можливостями та інших категорій), які, ймовірно, не в змозі самостійно захищати свої інтереси, або в тих випадках, коли відповідним правопорушенням зачіпаються інтереси великого числа громадян, або у випадках, коли потрібно захистити інтереси держави".
Матеріалами справи підтверджується, що на виконання частин третьої - п`ятої статті 53 Господарського процесуального кодексу України і частин третьої, четвертої статті 23 Закону України "Про прокуратуру", Прокурор при поданні позовної заяви обґрунтував неналежне, на його думку, здійснення захисту інтересів держави (територіальної громади) Радою.
Відповідно до статті 140 Конституції України, місцеве самоврядування є правом територіальної громади - жителів села чи добровільного об`єднання у сільську громаду жителів кількох сіл, селища та міста - самостійно вирішувати питання місцевого значення в межах Конституції і законів України.
Особливості здійснення місцевого самоврядування в містах Києві та Севастополі визначаються окремими законами України.
Місцеве самоврядування здійснюється територіальною громадою в порядку, встановленому законом, як безпосередньо, так і через органи місцевого самоврядування: сільські, селищні, міські ради та їх виконавчі органи.
Органами місцевого самоврядування, що представляють спільні інтереси територіальних громад сіл, селищ та міст, є районні та обласні ради.
Згідно з частиною 1 статті 142 Конституції України, матеріальною і фінансовою основою місцевого самоврядування є рухоме і нерухоме майно, доходи місцевих бюджетів, інші кошти, земля, природні ресурси, що є у власності територіальних громад сіл, селищ, міст, районів у містах, а також об`єкти їхньої спільної власності, що перебувають в управлінні районних і обласних рад.
За частиною 1 статті 143 Конституції України, територіальні громади села, селища, міста безпосередньо або через утворені ними органи місцевого самоврядування управляють майном, що є в комунальній власності.
Відповідно до статті 6 Закону України "Про столицю України - місто-герой Київ", місцеве самоврядування у місті Києві здійснюється територіальною громадою міста як безпосередньо, так і через Київську міську раду, районні в місті ради (у разі їх утворення) та їх виконавчі органи.
Згідно з частиною 1 статті 9 Закону України "Про столицю України - місто-герой Київ", у місті Києві діють представницькі органи місцевого самоврядування - Київська міська рада, районні в місті ради (у разі їх утворення), які є юридичними особами.
Частиною 1 статті 18 Закону України "Про столицю України - місто-герой Київ" передбачено, що матеріальною і фінансовою основою місцевого самоврядування у місті Києві є рухоме і нерухоме майно, доходи місцевих бюджетів, інші кошти, земля, природні ресурси, що є у власності громади міста або знаходяться в її управлінні.
За частиною 1 статті 1 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні", територіальна громада - жителі, об`єднані постійним проживанням у межах села, селища, міста, що є самостійними адміністративно-територіальними одиницями, або добровільне об`єднання жителів кількох сіл, що мають єдиний адміністративний центр.
Право комунальної власності - право територіальної громади володіти, доцільно, економно, ефективно користуватися і розпоряджатися на свій розсуд і в своїх інтересах майном, що належить їй, як безпосередньо, так і через органи місцевого самоврядування.
Відповідно до частини 1 статті 2 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні", місцеве самоврядування в Україні - це гарантоване державою право та реальна здатність територіальної громади - жителів села чи добровільного об`єднання у сільську громаду жителів кількох сіл, селища, міста - самостійно або під відповідальність органів та посадових осіб місцевого самоврядування вирішувати питання місцевого значення в межах Конституції і законів України.
За змістом статті 4 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні", місцеве самоврядування в Україні здійснюється на принципах, зокрема, законності, поєднання місцевих і державних інтересів, державної підтримки та гарантії місцевого самоврядування.
Згідно зі статтею 16 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні", матеріальною і фінансовою основою місцевого самоврядування є рухоме і нерухоме майно, доходи місцевих бюджетів, інші кошти, земля, природні ресурси, що є у комунальній власності територіальних громад сіл, селищ, міст, районів у містах. Від імені та в інтересах територіальних громад права суб`єкта комунальної власності здійснюють відповідні ради.
Відповідно до статті 60 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні", територіальним громадам сіл, селищ, міст, районів у містах належить право комунальної власності на рухоме і нерухоме майно. Органи місцевого самоврядування від імені та в інтересах територіальних громад відповідно до закону здійснюють правомочності щодо володіння, користування та розпорядження об`єктами права комунальної власності. Право комунальної власності територіальної громади захищається законом на рівних умовах з правами власності інших суб`єктів. Об`єкти права комунальної власності не можуть бути вилучені у територіальних громад і передані іншим суб`єктам права власності без згоди безпосередньо територіальної громади або відповідного рішення ради чи уповноваженого нею органу, за винятком випадків, передбачених законом.
Прокурором у позові обгрунтовано, що прокуратурою було виявлено факт незаконного позбавлення територіальної громади міста Києва права володіння комунальною земельною ділянкою площею 0,1611 га та неналежне виконання позивачем покладених на нього повноважень щодо контролю збереження земельних ділянок територіальної громади міста Києва, відстеження стану їх використання та перевірки фактів наявності порушень прав та інтересів територіальної громади на це майно. Також, Прокурор вказував на те, що незаконна реєстрація права власності на майно на комунальній земельній ділянці, а також розташування на ній самочинно побудованого майна, беззаперечно порушує інтереси держави з огляду на те, що спірна земельна ділянка є територією прибережної захисної смуги річки Дніпро, розташована на землях водного фонду, належить до об`єктів екосистеми. Ділянка має особливі статус, природну цінність і правовий режим використання. На цих землях (територіях) заборонена діяльність, яка негативно впливає або може негативно впливати на їх стан, також заборонено будівництво будь-яких споруд. Отже, неправомірна послідовна реєстрація за відповідачем-2 та відповідачем-1 права на майно та розташування майна на території прибережної захисної смуги річки Дніпро безумовно порушує державні інтереси, оскільки наносить непоправимі наслідки для столиці та позбавляє власника - територіальну громаду міста Києва вільно володіти, користуватися та розпоряджатись своєю власністю.
Так, за даними міського земельного кадастру земельна ділянка на проспекті Московському (Степана Бандери), 44 обліковувалася за Товариством з обмеженою відповідальністю "МЖК ХХІ" (код ділянки - 78:194:0007, площа - 1611,62 м2). Земельна ділянка з кадастровим номером 8000000000:78:194:0009 сформована в рамках реалізації Міської цільової програми використання та охорони земель міста на проспекті Степана Бандери, 44 та зареєстрована у Державному земельному кадастрі з видом цільового призначення - для культурно-оздоровчих потреб, рекреаційних, спортивних і туристичних цілей, на підставі розробленої Комунальним підприємством "Київський інститут земельних відносин" технічної документації із землеустрою щодо інвентаризації земель, затвердженої рішенням Ради від 21.03.2024 року № 308/8274.
У Міському земельному кадастрі зареєстровано клопотання Товариства з обмеженою відповідальністю "МЖК ХХІ" про надання дозволу на розроблення документації із землеустрою щодо відведення земельної ділянки в затоці Волковатій для експлуатації та обслуговування складських та офісних приміщень (К-6202 від 12.01.2006 року). Враховуючи розпорядження Київської міської державної адміністрації від 10.02.2006 року № 208 "Про проведення конкурсу із залучення інвесторів для будівництва яхт-клубу з причалом для яхт в затоці Волковата в Оболонському районі м. Києві на ділянці від Московського мосту до Петровського залізничного мосту" замовнику було відмовлено в згоді на розроблення проекту відведення цієї земельної ділянки. У подальшому Товариство з обмеженою відповідальністю "ВОЛТ МАЙЕР ГРУП" зверталося до Ради із клопотанням про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки (обліковий код 78:194:0007) для експлуатації та обслуговування будівель культурно-оздоровчих, рекреаційних, спортивних і туристичних цілей (К-25694 від 12.11.2015 року). Однак, Постійна комісія Ради з питань містобудування, архітектури та землекористування відхилила проект рішення "Про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки ТОВ "ВОЛТ МАЙЕР ГРУП" на просп. Московському, 44 в Оболонському районі м. Києва для експлуатації та обслуговування будівель культурно-оздоровчих, рекреаційних, спортивних і туристичних цілей". 
З протоколу засідання постійної комісії Ради з питань містобудування, архітектури та землекористування від 04.07.2017 року № 14 вбачається, що враховуючи висновок постійної комісії Ради з питань екологічної політики, викладений у протоколі від 07.06.2017 року № 12 (витяг № 08/288/03-12), означена постійна комісія Ради вирішила відхилити проект рішення "Про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки Товариству з обмеженою відповідальністю "ВОЛТ МАЙЕР ГРУП" на просп. Московському, 44 в Оболонському районі м. Києва для експлуатації та обслуговування будівель культурно-оздоровчих, рекреаційних, спортивних і туристичних цілей", у зв`язку з нецільовим використанням земельної ділянки суб`єктом господарської діяльності та порушенням водоохоронного режиму використання прибережної захисної смуги.
Крім того, тривала бездіяльність Ради додатково підтверджується й змістом листів Оболонської окружної прокуратури м. Києва від 11.07.2025 року № 54-4954ВИХ-25, від 13.08.2025 року № 54-5646ВИХ-25, а також листів Департаменту земельних ресурсів виконавчого органу Ради (КМДА) від 29.08.2025 року № 057-11197, від 18.07.2025 року № 057-9239, з яких вбачається, що Раді як власнику земельної ділянки було достовірно відомо про порушення відповідних інтересів територіальної громади.
Отже, Рада принаймні з липня 2017 року була обізнана про факт забудови та фактичного володіння відповідачем-1 спірною земельною ділянкою водного фонду, однак належних заходів реагування, у тому числі позовного характеру, протягом тривалого часу остання - не вживала.
Доводи ТОВ «ВОЛТ МАЙЕР ГРУП» у відзиві на апеляційну скаргу прокурора про те, що до позовної заяви прокурор надав копії листів Оболонської окружної прокуратури м. Києва від 11.07.2025 №54-4954ВИХ-25, від 13.08.2025 №54-5646ВИХ-25, копії листів департамента земельних ресурсів виконавчого органу Київради (КМДА) від 9.08.2025 № 057-11197, від 18.07.2025 № 057-9239, з яких неможливо встановити ставлення Київської міської ради (яка вказана як особа, в інтересах якої діє прокурор), оскільки відповіді на останній лист прокурора від 30.09.2025 року, № 54-671ВИХ-25 не надано, а всі інші листи не можуть слугувати доказом намірів Київради щодо подання позову, оскільки департамент земельних ресурсів є лише структурних підрозділом Київради та не уповноважений приймати рішення про звернення/або не звернення до суду - судом апеляційної інстанції відхиляються, оскільки, як зазначалось вище, невжиття компетентним органом жодних заходів протягом розумного строку після того, як цьому органу стало відомо або повинно було стати відомо про можливе порушення інтересів держави, має кваліфікуватися як бездіяльність відповідного органу.
Крім того, розумність строку визначається судом з урахуванням того, чи потребували інтереси держави невідкладного захисту (зокрема, через закінчення перебігу позовної давності чи можливість подальшого відчуження майна, яке незаконно вибуло із власності держави), а також таких чинників, як: значимість порушення інтересів держави, можливість настання невідворотних негативних наслідків через бездіяльність компетентного органу, наявність об`єктивних причин, що перешкоджали такому зверненню, тощо. 
У той же час, невжиття компетентним органом відповідних заходів протягом розумного строку після того, як цьому органу стало відомо про порушення інтересів територіальної громади та неподання до суду уповноваженими органами відповідного позову свідчить про неналежне здійснення Радою наданих їй повноважень.
Зважаючи на встановлені обставини справи, протягом тривалого часу має місце бездіяльність компетентних органів, які достеменно знали про порушення інтересів територіальної громади міста Києва, а також були повідомлені Прокурором про наявність підстав та обов`язку здійснювати відповідний належний захист цих інтересів. Проте позивачем достатніх ефективних заходів для захисту та відновлення порушеного права вчинено не було, зокрема, шляхом звернення до суду з відповідним позовом, а тому порушення суспільних інтересів територіальної громади міста Києва відповідачами на час звернення Прокурора до суду не усунуто. Суд апеляційної інстанції погоджується з правомірними висновками суду першої інстанції про те, що надані Прокурором докази в сукупності свідчать, що позивач фактично не бажав належним чином здійснювати захист інтересів територіальної громади міста Києва шляхом звернення з позовом до суду.
Отже, у зв?язку з наведеним, доводи відповідача -1 про те, що крайньої необхідності для звернення до суду прокурор не довів - є безпідставними та спростовуються в сукупності з наявними у справі доказами. 
Крім того, листом від 30.09.2025 року № 54/6718вих-25 Прокурор у порядку статті 23 Закону України "Про прокуратуру" повідомив позивача про підготовку ним позовної заяви в інтересах держави в особі Ради до Товариства з обмеженою відповідальністю "ВОЛТ МАЙЕР ГРУП" про усунення перешкод у володінні та розпорядженні земельною ділянкою водного фонду.
За таких обставин, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що Прокурором дотримано визначений статтею 23 Закону України "Про прокуратуру" порядок звернення до суду з позовом в інтересах держави в особі Ради у справі № 910/12627/25. Аналогічних висновків дійшов і суд першої інстанції в оскаржуваному рішенні, і що не було спростовано відповідачем-1 в апеляційній скарзі.
Враховуючи наведені обставини, суд апеляційної інстанції відхиляє посилання Товариства з обмеженою відповідальністю "ВОЛТ МАЙЕР ГРУП" на необхідність залишення позову в справі № 910/12627/25 без розгляду з огляду, зокрема, на відсутність доказів на підтвердження наявності у Ради планів на земельну ділянку та виключних випадків для втручання Прокурора у дану справу. За наведених обставин, суд апеляційної інстанції також відхиляє як необгрунтовані посилання відповідача-1 на відсутність підстав для представництва Прокурором інтересів держави в суді.
При цьому, згідно з положеннями статті 1 Закону України "Про прокуратуру", прокуратура України становить єдину систему, яка в порядку, передбаченому цим Законом, здійснює встановлені Конституцією України функції з метою захисту прав і свобод людини, загальних інтересів суспільства та держави. 
Статус прокурора визначено у частині 2 статті 15 Закону України "Про прокуратуру", якою передбачено, що прокурори в Україні мають єдиний статус незалежно від місця прокуратури в системі прокуратури України чи адміністративної посади, яку прокурор обіймає в прокуратурі. 
Частиною 1 статті 23 Закону України "Про прокуратуру" встановлено, що представництво прокурором інтересів держави в суді полягає у здійсненні процесуальних та інших дій, спрямованих на захист інтересів держави, у випадках та порядку, встановлених законом. Під час здійснення представництва інтересів держави у суді прокурор має право в порядку, передбаченому процесуальним законом, звертатися до суду з позовом. 
Відповідно до частини 1 статті 24 Закону України "Про прокуратуру", право подання позовної заяви в порядку цивільного, адміністративного, господарського судочинства надається Генеральному прокурору, його першому заступнику та заступникам, керівникам обласних та окружних прокуратур, їх першим заступникам та заступникам, прокурорам Спеціалізованої антикорупційної прокуратури. 
Згідно з пунктом 15 частини 1 статті 15 Закону України "Про прокуратуру", прокурором органу прокуратури є, зокрема, перший заступник керівника окружної прокуратури. 
Так, матеріалами справи підтверджується, що наказом виконувача обов`язків керівника Київської міської прокуратури Ходаківського С.П. від 02.07.2025 року № 1367к, Вербановського В.В. призначено на посаду першого заступника керівника Оболонської окружної прокуратури м. Києва. Відтак, позов у даній справі, підписаний першим заступником керівника Оболонської окружної прокуратури м. Києва Вербановським В.В., подано саме на виконання конституційної функції - представництва інтересів держави в суді, тоді як надання будь-яких доручень від Київської міської прокуратури у такому випадку чинним законодавством не передбачено, що правильно встановив суд першої інстанції, і з чим погоджується суд апеляційної інстанції.
Таким чином, суд апеляційної інстанції погоджується з правомірними висновками суду першої інстанції в частині відхилення доводів відповідача-1 щодо відсутності у прокурора підстав для звернення з цим позовом та необхідності залишення позову без розгляду згідно з ст. 226 ГПК України та закриття провадження у справі, і відповідно, відхиляє вказані доводи відповідача-1, зокрема і щодо недотримання прокурором ст. 23 Закону України «Про прокуратуру», які наведені у відзиві на апеляційну скаргу.
Також, суд апеляційної інстанції зазначає, що апеляційну скаргу підписано Даракчі Олександром Георгійовичем (заступником керівника Київської міської прокуратури) на підставі довіреності у порядку передоручення від 24.02.2026, виданої Ходаківським Сергієм Петровичем - керівником Київської міської прокуратури, відомості про яких, як керівників, зазначені зокрема і на офіційному сайті Київської міської прокуратури, а також витягом з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань, долученому до апеляційної скарги, в якій містяться відомості про те, що керівником Київської міської прокуратури є Ходаківський Сергій Петрович, що узгоджується з приписами ч. 3 ст. 24 Закону України "Про прокуратуру" визначено, що право подання апеляційної чи касаційної скарги на судове рішення в цивільній, адміністративній, господарській справі надається прокурору, який брав участь у судовому розгляді, а також незалежно від участі в розгляді справи прокурору вищого рівня: Генеральному прокурору, його першому заступнику та заступникам, керівникам обласних та окружних прокуратур, першим заступникам та заступникам керівників обласних прокуратур, керівнику, заступникам керівника, керівникам підрозділів Спеціалізованої антикорупційної прокуратури.
З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції відхиляє доводи відповідача-1 про необхідність закриття апеляційного провадження за наведених скаржником підстав, оскільки такі підстави, обумовлені п. 3 ч. 1 ст. 275, ст. 287 ГПК України - судом апеляційної інстанції не встановлені, а скаржником не доведені. 
В свою чергу, правові підстави позову, як і їх обгрунтування, є предметом дослідження під час розгляду справи по суті, і досліджуються з урахуванням наявних у справі доказів.
Щодо суті спору, суд апеляційної інстанції дійшов наступних висновків. 
Рішенням від 22.05.2006 року в справі № 24/223 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "МЖК ХХІ" до Малого колективного підприємства МЖК "Поділ", за участі третіх осіб: Комунального підприємства "Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна" та Оболонської районної у місті Києві державної адміністрації, про визнання права власності, господарський суд міста Києва задовольнив вимоги позивача у цій справі та, зокрема, визнав за Товариством з обмеженою відповідальністю "МЖК ХХІ" право власності на нежилу будівлю під літерою "А" загальною площею 501,8 м2 та нежилу будівлю під літерою "Б" загальною площею 20,7 м2, які розташовані за адресою: місто Київ, затока Волковата.
Вказаним рішенням встановлено, що згідно з договором купівлі-продажу Мале колективне підприємство МЖК "Поділ" відчужило, а Товариство з обмеженою відповідальністю "МЖК ХХІ" - придбало складську будівлю загальною площею 501,8 м2 під літерою "А" та сушилку загальною площею 20,7 м2 під літерою "Б", які знаходяться за адресою: місто Київ, затока Волковата. Право власності перейшло до покупця з моменту сплати ним 100 % суми, зазначеної в договорі купівлі-продажу, після чого продавець передав Товариству з обмеженою відповідальністю "МЖК ХХІ" відповідні будівлі за актом приймання-передачі від 16.03.1999 року. Однак, зазначене майно не було своєчасно зареєстроване покупцем в БТІ міста Києва внаслідок ухилення продавця від передачі покупцеві всієї необхідної технічної документації, що зумовило звернення Товариства з обмеженою відповідальністю "МЖК ХХІ" до суду та задоволення пред`явлених ним вимог про визнання права власності на вищевказану нерухомість.
Означене судове рішення в цій частині було залишене без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 18.08.2006 року та в установленому законом порядку набрало законної сили.
У подальшому Товариство з обмеженою відповідальністю "МЖК ХХІ" зверталося до господарського суду міста Києва з позовом до Комунального підприємства "Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна" про визнання права власності на нежилу будівлю загальною площею 501,8 м2 під літерою "А" та нежилу будівлю загальною площею 20,7 м2 під літерою "Б", розташовані за адресою: місто Київ, проспект Московський, 44, а також зобов`язання відповідача зареєструвати за позивачем право власності на вказані будівлі.
В обґрунтування пред`явлених вимог Товариство з обмеженою відповідальністю "МЖК ХХІ" посилалося на придбання ним у 1999 році спірного майна та визнання на нього права власності на підставі рішення господарського суду міста Києва від 22.05.2006 року в справі № 24/223, частково зміненого постановою Київського апеляційного господарського суду від 18.08.2006 року. У той же час, розпорядженням Оболонської районної у місті Києві державної адміністрації від 13.11.2006 року вказаному майновому комплексу було присвоєно поштову адресу: місто Київ, проспект Московський, 44. Проте, відповідач (Комунальне підприємство "Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна") відмовив позивачу в реєстрації права власності на означені приміщення, посилаючись на невідповідність їх поштової адреси, зазначеної в рішенні суду, розпорядженню Оболонської районної у місті Києві державної адміністрації від 13.11.2006 року.
Рішенням від 05.02.2010 року в справі № 11/576 Господарський суд міста Києва, керуючись положеннями статті 392 Цивільного кодексу України, частково задовольнив вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю "МЖК ХХІ" та визнав за останнім право власності на нежилу будівлю загальною площею 501,8 м2 під літерою "А" та нежилу будівлю загальною площею 20,7 м2 під літерою "Б", розташовані за адресою: місто Київ, проспект Московський, 44.
Означеним рішенням, яке на час розгляду спору в справі № 910/12627/25 набрало законної сили, було встановлено, що нерухоме майно, на яке визнано право власності рішенням господарського суду міста Києва від 22.05.2006 року в справі № 24/223, частково скасованим постановою Київського апеляційного господарського суду від 18.08.2006 року, та майновий комплекс, якому розпорядженням Оболонської районної у місті Києві державної адміністрації від 13.11.2006 року № 1109 присвоєно поштову адресу, є одним і тим же об`єктом нерухомого майна.
28.07.2015 року державний реєстратор - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Золотих О.О. (Биченко О.О.) прийняв рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер: 23224863, яким на підставі рішення господарського суду міста Києва від 05.02.2010 року в справі № 11/576 зареєстрував за Товариством з обмеженою відповідальністю "МЖК ХХІ" (код ЄДРПОУ: 30218068) право власності на нежилу будівлю під літерою "А" загальною площею 501,8 м2 та нежилу будівлю під літерою "Б" загальною площею 20,7 м2 за адресою: місто Київ, проспект Московський (Степана Бандери), 44 (номер відомостей про речове право 10588873).
У подальшому, право власності на означені нежилі будівлі на підставі укладеного між відповідачами у справі № 910/12627/25 договору купівлі-продажу нерухомого майна, посвідченого 28.07.2015 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Золотих О.О. (Биченко О.О.), реєстровий номер 726, перейшло до Товариства з обмеженою відповідальністю "ВОЛТ МАЙЕР ГРУП" (код ЄДРПОУ: 39812086), у зв`язку із чим того ж дня державний реєстратор - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Золотих О.О. (Биченко О.О.) вніс до Реєстру відповідне рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 28.07.2015 року, індексний номер 23225300 (номер відомостей про речове право 10589103).
Як було зазначено вище, земельна ділянка, на якій розташоване вищевказане нерухоме майно (право власності на яке зареєстроване за відповідачем-1), була сформована та 24.01.2022 року зареєстрована у Державному земельному кадастрі на підставі технічної документації із землеустрою щодо інвентаризації земель, розробленої Комунальним підприємством "Київський інститут земельних відносин", затвердженої рішенням Ради від 21.03.2024 року № 308/8274 (кадастровий номер земельної ділянки 8000000000:78:194:0009).
Разом із тим, за інформацією Державного земельного кадастру про право власності та речові права на земельну ділянку, земельна ділянка площею 0,1611 га з кадастровим номером 8000000000:78:194:0009, розташована на проспекті Степана Бандери, 44 в Оболонському районі міста Києва, належить до категорії земель водного фонду з цільовим призначенням - для культурно-оздоровчих потреб, рекреаційних, спортивних і туристичних цілей, вид використання - 10.08 для культурно-оздоровчих потреб, рекреаційних, спортивних і туристичних цілей.
Відповідно до частини 1 статті 58 Земельного кодексу України та статті 4 Водного кодексу України, до земель водного фонду належать землі, зайняті: морями, річками, озерами, водосховищами, іншими водними об`єктами, болотами, а також островами; землі зайняті прибережними захисними смугами вздовж морів, річок та навколо водойм; гідротехнічними, іншими водогосподарськими спорудами та каналами, а також землі, виділені під смуги відведення для них; береговими смугами водних шляхів.
Згідно з частинами 1, 2, 5 статті 79 Водного кодексу України, залежно від водозбірної площі басейну річки поділяються на великі, середні та малі. До великих належать річки, які розташовані у кількох географічних зонах і мають площу водозбору понад 50 тис. квадратних кілометрів. Переліки великих і середніх річок із зазначенням інформації щодо площі їх водозабору складаються центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері розвитку водного господарства, і розміщуються на його офіційному веб-сайті.
Відповідно до переліку великих та середніх річок, розміщеного на офіційному вебсайті центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері розвитку водного господарства - Державного агентства водних ресурсів України (https://davr.gov.ua/fls18/RTR_f.pdf), Дніпро є великою річкою. 
За умовами частин 2, 6 статті 88 Водного кодексу України, прибережні захисні смуги встановлюються по берегах річок та навколо водойм уздовж урізу води (у меженний період), зокрема для великих річок, водосховищ на них та озер - шириною 100 метрів. У межах існуючих населених пунктів прибережна захисна смуга встановлюється з урахуванням містобудівної документації.
Як вірно встановлено судом першої інстанції, і з чим погоджується суд апеляційної інстанції, спірна земельна ділянка відноситься до земель водного фонду, знаходиться у межах прибережної захисної смуги річки Дніпро, а також в межах водоохоронної зони на підставі постанови Кабінету Міністрів України від 14.04.1997 року № 347 "Про затвердження порядку складання паспортів річок і Порядку установлення берегових смуг водних шляхів та користування ними".
Наведені обставини підтверджуються, зокрема, наявною в матеріалах справи інформацією з Державного земельного кадастру та витягом з Державного земельного кадастру від 24.01.2022 року № НВ-6500111912022 по земельній ділянці з кадастровим номером 8000000000:78:194:0009, копією Технічної документації із землеустрою щодо інвентаризації земель на території кадастрового кварталу 78:194 обмеженого просп. Степана Бандери, просп. Героїв Сталінграда, дорогою Набережно-Рибальською у Оболонському районі м. Києва, листом Департаменту містобудування та архітектури виконавчого органу Ради (Київської міської державної адміністрації) від 21.07.2025 року № 055-9900 з додатками, Технічним звітом щодо вишукувальних робіт при здійсненні моніторингу земель та контролю за їх використанням і охороною - матеріалами топографо-геодезичних та вишукувальних робіт земельних ділянок за адресою: проспект Степана Бандери, 44 у Оболонському районі міста Києва, виконаним на замовлення Департаменту земельних ресурсів виконавчого органу Ради (Київської міської державної адміністрації), копією схеми існуючих планувальних обмежень Детального плану території в межах вулиць Вербової, Куренівської, Богатирської, Московського просп., Набережно-Рибальської, залізничної колії в Оболонському районі м. Києва.
Матеріалами справи також підтверджується, що за результатами огляду слідчим слідчого відділу Оболонського управління поліції ГУ Національної поліції у м. Києві капітаном поліції Гачевським І.Ю. в межах кримінального провадження № 12021100050001108 від 13.05.2021 року спірної земельної ділянки, проведеного 12.08.2025 року із залученням, зокрема, представників Товариства з обмеженою відповідальністю "ВОЛТ МАЙЕР ГРУП" та Комунального підприємства "Київський інститут земельних відносин", був складений протокол огляду місця події від 12.08.2025 року. У наведеному протоколі зафіксовано, що належна територіальній громаді міста Києва на праві комунальної власності земельна ділянка з кадастровим номером 8000000000:78:194:0009, розташована на проспекті Степана Бандери, 44 в Оболонському районі міста Києва, по периметру огороджена металевим парканом, вхід до неї здійснюється через металеві ворота. При вході до ділянки з лівого боку знаходяться вулики, а на самій ділянці розташовані нежилі будівлі під літерою "А" загальною площею 501,8 м2 та під літерою "Б" загальною площею 20,7 м2, металевий гараж та транспортні засоби. Земельна ділянка частково вкрита битим асфальтом, бетонними плитами та рослинним покривом; по периметру ділянки наявні залишки гуми та будівельних матеріалів.
Приписами статей 60, 61 Земельного кодексу України та статей 88, 89 Водного кодексу України прибережні захисні смуги визначено територією з режимом обмеженої господарської діяльності, де забороняється, зокрема, розорювання земель, будівництво будь-яких споруд (крім гідротехнічних, навігаційного призначення, гідрометричних та лінійних, а також інженерно-технічних і фортифікаційних споруд, огорож, прикордонних знаків, прикордонних просік, комунікацій), у тому числі баз відпочинку, дач, гаражів та стоянок автомобілів.
Отже, на землі водного фонду розповсюджується особливий порядок їх використання та надання у власність/користування. Такі землі можуть змінювати володільця лише у випадках, прямо передбачених Земельним та Водним кодексом України.
У той же час, за змістом наявних у матеріалах справи листів Департаменту земельних ресурсів виконавчого органу Ради (Київської міської державної адміністрації) від 29.08.2025 року № 057-11197 та від 18.07.2025 року № 057-9239, пояснень Ради та наявних у матеріалах справи документів, будь-яких рішень про надання спірної земельної ділянки у власність або у користування відповідачам (чи іншим особам) власником цієї ділянки - територіальною громадою міста Києва в особі Ради, - не приймалося, і таких доказів не було надано ні суду першої інстанції під час ухвалення оскаржуваного рішення, ні суду апеляційної інстанції під час апеляційного розгляду справи.
Крім того, згідно з викладеною в листі Департаменту з питань державного архітектурно-будівельного контролю міста Києва виконавчого органу Ради (КМДА) від 18.07.2025 року № 073-2456 інформацією, вказаний департамент не видавав та не реєстрував документів, що дають право на виконання підготовчих/будівельних робіт, а також не приймав в експлуатацію закінчені будівництвом об`єкти, розташовані за адресою: місто Київ, проспект Степана Бандери (Московський), 44 в Оболонському районі міста Києва (на земельній ділянці з кадастровим номером 8000000000:78:194:0009). 
Суд першої інстанції також обгрунтовано врахував, що за даними міського земельного кадастру земельна ділянка на проспекті Московському (Степана Бандери), 44 обліковувалася за Товариством з обмеженою відповідальністю "МЖК ХХІ" (код ділянки - 78:194:0007, площа - 1611,62 м2). Земельна ділянка з кадастровим номером 8000000000:78:194:0009 сформована в рамках реалізації Міської цільової програми використання та охорони земель міста на проспекті Степана Бандери, 44 та зареєстрована у Державному земельному кадастрі з видом цільового призначення - для культурно-оздоровчих потреб, рекреаційних, спортивних і туристичних цілей, на підставі розробленої Комунальним підприємством "Київський інститут земельних відносин" технічної документації із землеустрою щодо інвентаризації земель, затвердженої рішенням Ради від 21.03.2024 року № 308/8274.
У Міському земельному кадастрі зареєстровано клопотання Товариства з обмеженою відповідальністю "МЖК ХХІ" про надання дозволу на розроблення документації із землеустрою щодо відведення земельної ділянки в затоці Волковатій для експлуатації та обслуговування складських та офісних приміщень (К-6202 від 12.01.2006 року). Враховуючи розпорядження Київської міської державної адміністрації від 10.02.2006 року № 208 "Про проведення конкурсу із залучення інвесторів для будівництва яхт-клубу з причалом для яхт в затоці Волковата в Оболонському районі м. Києві на ділянці від Московського мосту до Петровського залізничного мосту", замовнику було відмовлено в згоді на розроблення проекту відведення цієї земельної ділянки. У подальшому Товариство з обмеженою відповідальністю "ВОЛТ МАЙЕР ГРУП" зверталося до Ради із клопотанням про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки (обліковий код 78:194:0007) для експлуатації та обслуговування будівель культурно-оздоровчих, рекреаційних, спортивних і туристичних цілей (К-25694 від 12.11.2015 року).
Проте, з протоколу засідання постійної комісії Ради з питань містобудування, архітектури та землекористування від 04.07.2017 року № 14 вбачається, що враховуючи висновок постійної комісії Ради з питань екологічної політики, викладений у протоколі від 07.06.2017 року № 12 (витяг № 08/288/03-12), означена постійна комісія Ради вирішила відхилити проект рішення "Про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки Товариству з обмеженою відповідальністю "ВОЛТ МАЙЕР ГРУП" на просп. Московському, 44 в Оболонському районі м. Києва для експлуатації та обслуговування будівель культурно-оздоровчих, рекреаційних, спортивних і туристичних цілей", у зв`язку з нецільовим використанням земельної ділянки суб`єктом господарської діяльності та порушенням водоохоронного режиму використання прибережної захисної смуги.
З огляду на викладене, доводи скаржника про те, що згідно з реєстром земельних ділянок кадастрового кварталу 78:194 (витяг з чергового кадастрового плану від 08.07.2019, складений у рамках технічної документації з інвентаризації), у рядку з обліковим кодом 78:194:0006 зазначено: користувач - Товариство з обмеженою відповідальністю «МЖК ХХІ», адреса земельної ділянки - просп. Московський, 44, площа - 1611,62 кв.м, дата закінчення права - не вказана, що свідчить про те, що Київська міська рада через свій орган (Департамент земельних ресурсів) у 2019 році вела офіційний облік ТОВ «МЖК ХХІ» як землекористувача по просп. Московський, 44 - судом апеляційної інстанції відхиляються як підстава для скасування оскаржуваного рішення, оскільки відповідний облік органом місцевого самоврядування не спростовує встановленого факту наявності на спірній земельній ділянці як самочинного будівництва, так і віднесення спірної земельної ділянки до водного фонду, а також і не легалізує розміщення та використання відповідачами вказаними об?єктами в розумінні вищенаведених приписів закону.
Отже, суд апеляційної інстанції дослідивши наявні у справі докази, дійшов висновку, що оскільки вищенаведена земельна ділянка, яка належить до комунальної власності територіальної громади міста Києва, відноситься до земель водного фонду і знаходиться у межах прибережної захисної смуги річки Дніпро, має особливі статус, природну цінність і правовий режим використання, належить до об`єктів з обмеженою оборотоздатністю, тоді як Департамент з питань державного архітектурно-будівельного контролю міста Києва виконавчого органу Ради (КМДА) не видавав і не реєстрував документів, що дають право на виконання підготовчих/будівельних робіт, та не приймав в експлуатацію об`єкти будівництва за адресою: місто Київ, проспект Степана Бандери, 44, а Рада не приймала рішень про надання відповідачам спірної ділянки на будь-якому правовому титулі, що виключає можливість розташування на ній приватних будівель і споруд, а відповідно і набуття права власності на них, а також свідчить про те, що розташоване на вказаній земельній ділянці нерухоме майно в силу статті 376 Цивільного кодексу України - є самочинним будівництвом. Аналогічних правомірних висновків дійшов і суд першої інстанції в оскаржуваному рішенні, і що не було спростовано скаржником в апеляційній скарзі. 
Доводи скаржника про те, що суд першої інстанції не надав оцінки ключовому доказу - інвентаризаційній справі, яка підтверджує зведення будівель у 1968 році, а ненадання оцінки дослідженому у судовому засіданні доказу є самостійною підставою для скасування рішення відповідно до пунктів 1 і 4 частини 1 статті 277 ГПК України, судом апеляційної інстанції відхиляються як необгрунтовані, оскільки відомості вказаної інвентаризаційної справи підтверджують лише наявність відповідної будівлі на момент її інвентаризації, проте, не є підставою щодо висновку про правомірність її розташування на землях водного фонду. Крім того, у матеріалах вказаної справи міститься і лист Державного архіву м.Києва від 02.03.2007, в якому зазначено, що в документах виконавчого комітету Київської міської ради депутатів трудящих за 1963-1968 роки рішення про введення в експлуатацію нежитлового приміщення за адресою: м.Київ. просп. Московський 44-не виявлено. Вказане додатково спростовує доводи скаржника (відповідача-1) про те, що суд першої інстанції неправомірно застосував статтю 376 ЦК України до об`єктів, зведених у 1968 році.
Так, прокурор просив у позові усунути перешкоди власнику - територіальній громаді міста Києва в особі Ради у володінні та розпорядженні спірною земельною ділянкою шляхом скасування рішень державного реєстратора - приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Золотих (Биченко) Олександра Олександровича про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 28.07.2015, індексні номери: 23225300 та 23224863 (з припиненням відповідних прав та закриттям розділу і реєстраційної справи в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень), а також зобов`язання Товариства з обмеженою відповідальністю "ВОЛТ МАЙЕР ГРУП" знести об`єкт самочинного будівництва та повернути Раді спірну земельну ділянку з приведенням її у придатний для використання стан.
Статтею 15 Цивільного кодексу України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. 
Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина 1 статті 16 Цивільного кодексу України).
Зазначені норми матеріального права визначають об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане із позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, спричинена поведінкою іншої особи.
Отже, порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом цього права.
Разом із тим, у статті 4 Господарського процесуального кодексу України визначено, що юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням (частина 2 статті 4 Господарського процесуального кодексу України).
Право на звернення до господарського суду в установленому ГПК порядку гарантується. Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи у господарському суді, до юрисдикції якого вона віднесена законом (частина 1 статті 4 Господарського процесуального кодексу України).
З огляду на положення статті 4 Господарського процесуального кодексу України, статей 15, 16 Цивільного кодексу України, підставою для захисту цивільного права чи охоронюваного законом інтересу є його порушення, невизнання чи оспорення. 
Під захистом права розуміється державно-примусова діяльність, спрямована на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин і забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною, внаслідок чого реально відбудеться припинення порушення (чи оспорювання) прав цього суб`єкта, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав.
Спосіб захисту втілює безпосередню мету, якої прагне досягти суб`єкт захисту (позивач), вважаючи, що таким чином буде припинено порушення (чи оспорювання) його прав, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав.
Під ефективним способом захисту необхідно розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.
Розглядаючи справу суд має з`ясувати: 1) чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; 2) чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права позивача; 3) чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права у спірних правовідносинах.
Якщо суд дійде висновку, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права позивача, у цих правовідносинах позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню. Однак, якщо обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором, проте є ефективним та не суперечить закону, а закон або договір у свою чергу не визначають іншого ефективного способу захисту, то порушене право позивача підлягає захисту обраним ним способом. 
Водночас, питання належності та ефективності обраного позивачем способу захисту порушеного права або законного інтересу підлягає вирішенню судами після повного встановлення усіх фактичних обставин справи, а також після з`ясування того, чи існує у позивача право або законний інтерес та чи має місце його порушення, невизнання або оспорювання відповідачем.
Близька за змістом правова позиція висловлена Верховним Судом у постанові від 17.06.2020 року в справі № 922/2529/19.
Задоволення судом позову можливе лише за умови доведення позивачем обставин щодо наявності у нього відповідного права (охоронюваного законом інтересу), а також порушення (невизнання, оспорення) цього права відповідачами з урахуванням належно обраного способу судового захисту.
Частиною 2 статті 2 Цивільного кодексу України передбачено, що одним із учасників цивільних відносин є держава Україна, яка згідно зі статтями 167, 170 Цивільного кодексу України набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом, та діє у цивільних відносинах на рівних правах з іншими учасниками цих відносин.
Відповідно до частини 1 статті 317 Цивільного кодексу України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.
Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону (частини 1, 2 статті 319 Цивільного кодексу України).
Згідно з частиною 1 статті 321 Цивільного кодексу України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
Земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави (частина 1 статті 373 Цивільного кодексу України). 
Елементом особливої правової охорони землі є норма частини 2 статті 14 Конституції України про те, що право власності на землю набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону; право власності на землю гарантується Конституцією України (частина 2 статті 373 Цивільного кодексу України).
За змістом статті 80 Земельного кодексу України, суб`єктом права власності на землі комунальної власності є територіальні громади, які реалізують це право безпосередньо або через органи місцевого самоврядування.
Згідно з частиною 1 статті 116 Земельного кодексу України, громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону.
Відповідно до змісту статей 123, 124 Земельного кодексу України, надання земельних ділянок державної або комунальної власності у користування, а також передача таких земельних ділянок в оренду здійснюється на підставі рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування.
Отже, єдиною підставою для громадян та юридичних осіб набуття права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності є рішення органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим кодексом.
За умовами частини 4 статті 373 Цивільного кодексу України, власник земельної ділянки має право використовувати її на свій розсуд відповідно до її цільового призначення.
Як вірно встановлено судом першої інстанції, і з чим погоджується суд апеляційної інстанції, спірна земельна ділянка з кадастровим номером 8000000000:78:194:0009 належить до комунальної власності територіальної громади міста Києва, а відтак набуття права користування такою земельною ділянкою може бути здійснено виключно на підставі рішення Ради (як представницького органу місцевого самоврядування, що представляє територіальну громаду міста Києва та здійснює від її імені та в її інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування, визначені законодавством). 
При цьому, Велика Палата Верховного Суду неодноразово виснувала про те, що заволодіння громадянами та юридичними особами землями водного фонду (перехід до них володіння цими землями) всупереч вимогам Земельного кодексу України є неможливим. Розташування земель водного фонду вказує на неможливість виникнення приватного власника, а отже, і нового володільця, крім випадків, передбачених у статті 59 цього кодексу.
Отже, зайняття земельної ділянки водного фонду з порушенням Земельного кодексу України та Водного кодексу України треба розглядати як не пов`язане з позбавленням володіння порушення права власності держави чи територіальної громади, а відповідну позовну вимогу слід розглядати як негаторний позов.
Відповідно до частини 1 статті 375 Цивільного кодексу України, власник земельної ділянки має право зводити на ній будівлі та споруди, створювати закриті водойми, здійснювати перебудову, а також дозволяти будівництво на своїй ділянці іншим особам.
Згідно з частиною 1 статті 376 Цивільного кодексу України, житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил.
Отже, правовий режим самочинного будівництва врегульовано статтею 376 Цивільного кодексу України. Норми зазначеної статті є правовим регулятором відносин, які виникають у зв`язку зі здійсненням самочинного будівництва.
Стаття 376 Цивільного кодексу України розміщена у главі 27 "Право власності на землю (земельну ділянку)", тобто правовий режим самочинного будівництва пов`язаний з питаннями права власності на землю.
Знаходження на земельній ділянці одного власника об`єкта нерухомості (будівлі, споруди) іншого власника істотно обмежує права власника землі, при цьому таке обмеження є безстроковим. Так, власник землі в цьому разі не може використовувати її ані для власної забудови, ані іншим чином і не може здати цю землю в оренду будь-кому, окрім власника будівлі чи споруди. Тому державна реєстрація будівлі, споруди на чужій земельній ділянці є фактично і реєстрацією обмеження права власника землі.
Такий висновок наведено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 19.05.2020 року в справі № 916/1608/18.
Отже, самочинне будівництво нерухомого майна особою, яка не є власником земельної ділянки, слід розглядати як порушення прав власника відповідної земельної ділянки.
Разом із цим, сам по собі факт державної реєстрації права власності на самочинно побудовану будівлю, споруду, не слід розглядати як окреме відносно факту самочинного будівництва порушення прав власника земельної ділянки.
Здійснення самочинного будівництва порушує права власника земельної ділянки, у тому числі у разі відсутності державної реєстрації права власності на самочинно побудоване нерухоме майно за відповідною особою. Факт самочинного будівництва змушує власника земельної ділянки діяти з урахуванням того, що на відповідній земельній ділянці наявні певні об`єкти нерухомості - що обмежує можливості як користування, так і розпорядження земельною ділянкою.
Права власника земельної ділянки порушуються в результаті факту самочинного будівництва, а не державної реєстрації права власності на самочинно побудоване майно. Державна реєстрація права власності на самочинно побудовану будівлю, споруду поза встановленим статтею 376 Цивільного кодексу України порядком за особою, яка таке будівництво здійснила, лише додає до вже існуючих фактичних обмежень (які з`явились безпосередньо з факту самочинного будівництва) власника земельної ділянки в реалізації свого права власності додаткові юридичні обмеження.
Такі висновки наведено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 15.11.2023 року в справі № 916/1174/22.
З огляду на викладене, за наявними у матеріалах справи документами судом апеляційної інстанції також достеменно встановлено факт самочинного будівництва нежилих будівель під літерою "А" загальною площею 501,8 м2 та під літерою "Б" загальною площею 20,7 м2 за адресою: місто Київ, проспект Московський (Степана Бандери, Червоних Козаків), 44, на земельній ділянці (кадастровий номер 8000000000:78:194:0009) водного фонду, яка у визначеному законом порядку ні відповідачу-1, ні відповідачу-2, ні іншим фізичним чи юридичним особам (у тому числі Малому колективному підприємству МЖК "Поділ") не надавалася. Крім того, матеріали справи не містять, а відповідачами не надано й документів, згідно з якими останнім надавалося б право виконувати на спірній земельній ділянці будівельні роботи.
Отже, з урахуванням наведеного, суд апеляційної інстанції погоджується з правомірними висновками суду першої інстанції, які не спростовані відповідачем-1 в апеляційній скарзі, про те, що будівництво спірних об`єктів нерухомості було фактично здійснено за відсутності як документа на право користування землею, так і документа про прийняття об`єкта в експлуатацію, що не може свідчити про добросовісне набуття спочатку відповідачем-2, а в подальшому і відповідачем-1 такого майна на підставі договору купівлі-продажу нерухомого майна, посвідченого 28.07.2015 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Золотих О.О. (Биченко О.О.), реєстровий номер 726. 
При цьому, згідно зі статтею 41 Конституції України, право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. 
Відповідно до статті 328 Цивільного кодексу України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом.
За змістом статей 316, 317, 319 Цивільного кодексу України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. 
Статтею 626 Цивільного кодексу України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. 
Статтями 655, 658 Цивільного кодексу України визначено, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Право продажу товару, крім випадків примусового продажу та інших випадків, встановлених законом, належить власникові товару. 
З аналізу наведених норм законодавства вбачається, що право розпорядження майном на підставі будь-яких цивільно-правових угод належить виключно власникові майна. І навпаки, у разі якщо особа не є власником майна, вона не має права розпоряджатися майном, що не належить їй. 
Отже, враховуючи, що Товариство з обмеженою відповідальністю "МЖК ХХІ" не було законним власником розташованого на спірній земельній ділянці нерухомого майна загальною площею 522,5 м2, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що останнє не могло реєструвати за собою право власності на це майно та відповідно розпоряджатись ним, зокрема шляхом продажу його третім особам, і вказані обставини спростовані відповідачами під час розгляду справи не були ні в суді першої інстанції, ні в суді апеляційної інстанції.
З урахуванням наведеного, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що здійснення самочинного будівництва спірних об`єктів нерухомості безумовно порушує права Ради на користування та розпорядження земельною ділянкою, на якій ці об`єкти нерухомості побудовані. Аналогічних правомірних висновків дійшов і суд першої інстанції в оскаржуваному рішенні, і що не було спростовано скаржником (відповідачем-1) в апеляційній скарзі.
Щодо способу захисту прав власника відповідної земельної ділянки, порушених внаслідок здійснення самочинного будівництва, суд апеляційної інстанції дійшов наступних висновків. 
Статтею 15 Цивільного кодексу України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства, а відповідно до частини 1 статті 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Суб`єкт порушеного права може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам.
Аналогічні за змістом висновки наведено у постановах Великої Палати Верховного Суду від 22.09.2020 року в справі № 910/3009/18, від 22.06.2021 року в справі № 334/3161/17.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 15.11.2023 року в справі № 916/1174/22 щодо можливих способів захисту прав власника (користувача) відповідної земельної ділянки, порушених внаслідок здійснення самочинного будівництва, навела правові висновки, за якими, зокрема, у певних випадках спосіб захисту імперативно "прив`язаний" до певного складу правопорушення. У таких випадках можна стверджувати, що спосіб захисту визначений законом (встановлений законом), тобто термін "встановлений законом" означає не просто те, що він названий в законі (наприклад, є в переліку статті 16 Цивільного кодексу України, статті 20 Господарського кодексу України), а те, що спосіб захисту за його змістом кореспондує конкретному правопорушенню. У цих випадках положення частини 1 статті 5 Господарського процесуального кодексу України вимагає, щоб суд застосував саме такий спосіб захисту.
Згідно з положеннями статті 328 Цивільного кодексу України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом.
Подібна за змістом редакція цієї статті була чинною на час виникнення спірних правовідносин у даній справі.
Відповідно до частини 2 статті 376 Цивільного кодексу України, особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього.
У частинах 3-5 статті 376 Цивільного кодексу України встановлено, що право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки у встановленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно (частина 3). Якщо власник (користувач) земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво на його земельній ділянці, або якщо це порушує права інших осіб, майно підлягає знесенню особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, або за її рахунок (частина 4). На вимогу власника (користувача) земельної ділянки суд може визнати за ним право власності на нерухоме майно, яке самочинно збудоване на ній, якщо це не порушує права інших осіб (частина 5).
При цьому, формулювання положень статті 376 Цивільного кодексу України виключають можливість існування інших способів легітимізації самочинного будівництва та набуття права власності на таке нерухоме майно, ніж ті, що встановлені цією статтею. Реєстрація права власності на самочинне будівництво за особою, що здійснила таке будівництво, у силу наведених вище положень законодавства та приписів частини 2 статті 376 Цивільного кодексу України не змінює правового режиму такого будівництва як самочинного з метою застосування, зокрема, положень частини четвертої цієї статті.
Тотожні за змістом висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 07.04.2020 року в справі № 916/2791/13; від 23.06.2020 року в справі № 680/214/16-ц, від 20.07.2022 року в справі № 923/196/20, від 15.11.2023 року в справі № 916/1174/22.
Тобто, відповідно до приписів частин 3 та 5 статті 376 Цивільного кодексу України, як особа, що здійснила самочинне будівництво, так і власник земельної ділянки, на якій здійснили самочинне будівництво, можуть набути самочинно збудоване майно у власність. Однак для цього їм необхідно дотримуватись чіткого алгоритму дій, передбаченого в зазначеній статті.
Якщо нерухоме майно є самочинним будівництвом, реєстрація права власності на самочинно побудоване нерухоме майно у будь-який інший спосіб, окрім визначеного статтею 376 Цивільного кодексу України (тобто на підставі судового рішення про визнання права власності на самочинно збудоване нерухоме майно за особою, яка його побудувала, або за власником земельної ділянки), є такою, що не відповідає вимогам цієї статті. Можливість настання інших правових наслідків, ніж передбачені статтею 376 Цивільного кодексу України, як у випадку самочинного будівництва, здійсненого власником земельної ділянки, так і у випадку самочинного будівництва, здійсненого іншою особою на чужій земельній ділянці, виключається.
Належними вимогами, які може заявити особа - власник земельної ділянки, на якій здійснено (здійснюється) самочинне будівництво, для захисту прав користування та розпорядження такою земельною ділянкою, є вимога про знесення самочинно побудованого нерухомого майна або вимога про визнання права власності на самочинно побудоване майно.
При цьому, законом встановлено, що власник земельної ділянки, права якого порушені, має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном (стаття 391 Цивільного кодексу України).
Згідно з частиною 2 статті 152 Земельного кодексу України, власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.
Негаторний позов пред`являється у випадках, коли власник має своє майно у володінні, але дії інших осіб перешкоджають йому вільно його використовувати або розпоряджатися ним. Характерною ознакою негаторного позову є протиправне вчинення третьої особою перешкод власникові у реалізації ним повноважень розпорядження та користування належним йому майном.
Позивачем за негаторним позовом може бути власник або титульний володілець, у якого знаходиться річ і щодо якої відповідач ускладнює здійснення повноважень користування або розпорядження, а відповідачем - та особа, яка перешкоджає позивачеві у здійсненні його законного права користування чи розпоряджання річчю.
Предмет негаторного позову становить вимога володіючого майном власника до третіх осіб про усунення порушень його права власності, що перешкоджають йому належним чином користуватися, розпоряджатися цим майном.
Підставою негаторного позову слугують посилання позивача на належне йому право користування і розпорядження майном, а також факти, що підтверджують дії відповідача у створенні позивачеві перешкод щодо здійснення цих правомочностей. При цьому для задоволення вимог власника достатньо встановити факт об`єктивно існуючих перешкод у здійсненні власником своїх правомочностей.
Звернення з негаторним позовом спрямоване на відновлення суб`єкта речового права у попередньому стані. Вимоги за негаторним позовом полягають в усуненні порушення, яке триває і має місце на момент звернення з позовом. Негаторний позов може бути пред`явлений впродовж всього строку тривання відповідного порушення.
Аналогічна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04.07.2018 року в справі № 653/1096/16-ц.
Вимога про знесення майна, яке власник земельної ділянки вважає самочинним будівництвом, є різновидом негаторного позову власника земельної ділянки з усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своєю земельною ділянкою.
Отже, враховуючи негаторний характер позову власника земельної ділянки, обов`язок з приведення земельної ділянки у придатний для використання стан, включаючи знесення будинків, будівель і споруд, покладається на особу, яка чинить такі перешкоди на момент звернення власника земельної ділянки з позовом до суду.
Відтак, відповідачем за вимогою про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні земельною ділянкою шляхом знесення об`єкта самочинного будівництва має бути особа, яка чинить перешкоди у користуванні та розпорядженні земельною ділянкою (останній набувач).
Такої ж правової позиції дотримується Велика Палата Верховного Суду в постанові від 17.12.2025 року в справі № 908/2388/21.
Згідно зі статтею 212 Земельного кодексу України, самовільно зайняті земельні ділянки підлягають поверненню власникам землі або землекористувачам без відшкодування затрат, понесених за час незаконного користування ними. Приведення земельних ділянок у придатний для використання стан, включаючи знесення будинків, будівель і споруд, здійснюється за рахунок громадян або юридичних осіб, які самовільно зайняли земельні ділянки. Повернення самовільно зайнятих земельних ділянок провадиться за рішенням суду.
Враховуючи вищенаведені обставини, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про законність та обґрунтованість, зокрема, пред`явлених до Товариства з обмеженою відповідальністю "ВОЛТ МАЙЕР ГРУП" (як останнього фактичного набувача розміщеної на спірній ділянці нерухомості) вимог Прокурора про зобов`язання відповідача-1 знести об`єкт самочинного будівництва, право власності на який зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та Реєстрі прав власності на нерухоме майно на підставі рішення державного реєстратора - приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Биченка (Золотих) Олександра Олександровича про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 28.07.2015, індексний номер: 23225300, а також про зобов`язання відповідача-1 повернути Раді вказану земельну ділянку з приведенням її у придатний для використання стан шляхом звільнення від будівель, право власності на які зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та Реєстрі прав власності на нерухоме майно на підставі рішення державного реєстратора - приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Биченка (Золотих) Олександра Олександровича про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 28.07.2015, індексний номер: 23225300, і споруд (металевого паркану та воріт, металевого гаражу, вуликів, дерев`яної споруди (навісу), залишків гуми та будівельних матеріалів, а також транспортних засобів). 
Доводи скаржника про правомірне користування ним спірними об`єктами нерухомого майна, право власності на які відповідач-2 та відповідач-1 послідовно набули на підставі рішення господарського суду міста Києва від 22.05.2006 року в справі № 24/223, частково зміненого постановою Київського апеляційного господарського суду від 18.08.2006 року, а також рішенням господарського суду міста Києва від 05.02.2010 року в справі № 11/576 та, у подальшому, договору купівлі-продажу нерухомого майна, посвідченого 28.07.2015 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Золотих О.О. (Биченко О.О.), реєстровий номер 726, - судом апеляційної інстанції відхиляються, оскільки за встановлених обставин справи наведені рішення не є рішеннями суду про визнання права власності на самочинно побудоване майно; цими рішеннями не встановлювалися обставини як набуття відповідачами права власності на об`єкти самочинного будівництва, так і правомірності користування земельною ділянкою з кадастровим номером 8000000000:78:194:0009 площею 0,1611 га (обліковим кодом 78:194:0007), яка належить до категорії земель водного фонду, усунення перешкод щодо володіння і розпорядження якою є предметом позову в даній справі. Разом із тим, як було вказано вище, право продажу товару, крім випадків примусового продажу та інших випадків, встановлених законом, належить власникові товару.
З цих же підстав суд апеляційної інстанції також відхиляє посилання скаржника на встановлені судовими рішеннями у справах № 24/223 і № 11/576 преюдиційні обставини добросовісного набуття відповідачами у власність та користування ними спірною нерухомістю, оскільки, за встановлених обставин, Рада не була учасником жодної з цих справи, а судовими рішеннями у наведених справах взагалі не встановлювалися відповідні обставини, що мають преюдиціальний характер для справи № 910/12627/25.
Преюдиційні факти - це факти, встановлені рішенням суду, що набрало законної сили. Преюдиційність ґрунтується на правовій властивості законної сили судового рішення і визначається його суб`єктивними і об`єктивними межами, за якими сторони та інші особи, які брали участь у справі, а також їх правонаступники не можуть знову оспорювати в іншому процесі встановлені судовим рішенням у такій справі правовідносини. Суб`єктивними межами є те, що в двох справах беруть участь одні й ті самі особи чи їх правонаступники, чи хоча б одна особа, щодо якої встановлено ці обставини. Об`єктивні межі стосуються обставин, встановлених рішенням суду. Преюдиційні обставини не потребують доказування, якщо одночасно виконуються такі умови: обставина встановлена судовим рішення; судове рішення набрало законної сили; у справі беруть участь ті ж особи, які брали участь у попередній справі. При цьому, оскільки обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ лише в тому разі, коли в них беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, чи їх правонаступники, то в інших випадках - ці обставини встановлюються на загальних підставах.
Особи, які не брали участі в цивільній, господарській або адміністративній справі, в якій судом ухвалено відповідне судове рішення, мають право при розгляді іншої справи за їх участю оспорювати обставини, встановлені цими судовими рішеннями. У даному випадку суд ухвалює рішення на основі досліджених у судовому засіданні доказів.
Відтак, якщо у справі беруть участь нові особи, то преюдиційний характер рішення втрачається. 
Аналогічного правового висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 04.06.2020 року в справі № 522/7758/14.
Крім того, Велика Палата Верховного Суду вже звертала увагу на те, що судове рішення, ухвалене у справі, за жодних обставин не може бути протиставлене особі, яка не брала участі у цій справі. Зокрема, судове рішення про задоволення позову стосується особи, щодо якої ухвалено це рішення, і не визначає права чи обов`язки інших осіб (постанова від 30.06.2020 року в справі № 19/028-10/13). Зокрема, рішення суду не може бути протиставлене особі, яка не брала участі у цій справі, незалежно від того, чи було таке рішення в подальшому оскаржене і скасоване (постанова від 09.11.2021 року в справі № 466/8649/16-ц).
З огляду на викладене, доводи відповідача-1 в апеляційній скарзі про те, що встановлені у справах № 24/223 та № 11/576 факти (правомірне набуття будівель, їх тривале законне перебування у цивільному обігу) мають бути враховані при вирішенні справи № 910/12627/25 в силу приписів ст. 75 ГПК України - є необгрунтованими та не спростовують здійсненої судом першої інстанції правильної оцінки вказаних рішень, в контексті існуючих спірних правовідносин. 
Доводи скаржника (відповідача-1) про те, що відповідачі, набувши право власності на нерухомість (у 2015 році), автоматично набули право користування земельною ділянкою, і це право не потребує окремого рішення органу місцевого самоврядування, оскільки є похідним від права власності на нерухомість, - судом апеляційної інстанції відхиляються, з огляду на наступне. 
Велика Палата Верховного Суду вже звертала увагу на важливість принципу superficies solo cedit (збудоване на поверхні слідує за нею). Принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованої на ній будівлі або споруди, хоча безпосередньо і не закріплений у такому вигляді в законі, знаходить вияв у правилах статті 120 Земельного кодексу України, статті 377 Цивільного кодексу України, інших положеннях законодавства (постанови від 04.12.2018 року в справі № 910/18560/16, від 03.04.2019 року в справі № 921/158/18, від 22.06.2021 року в справі № 200/606/18, від 31.08.2021 року в справі № 903/1030/19, від 20.07.2022 року в справі № 923/196/20).
Згідно з вказаним принципом, особа, яка законно набула у власність будинок, споруду, має цивільний інтерес в оформленні права на земельну ділянку під такими будинком і спорудою після їх набуття (постанови Великої Палати Верховного Суду від 18.12.2019 року в справі № 263/6022/16-ц, від 31.08.2021 року в справі № 903/1030/19, від 20.07.2022 року в справі № 923/196/20).
У той же час, не допускається набуття права власності на споруджені об`єкти нерухомого майна особою, яка не має права власності або такого іншого речового права на земельну ділянку, що передбачає можливість набуття права власності на будівлі, споруди, розташовані на відповідній ділянці. Виходячи з принципу єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованої на ній будівлі або споруди право власності на об`єкт нерухомого майна набуває той, хто має речове право на земельну ділянку (постанови Великої Палати Верховного Суду від 16.02.2021 року в справі № 910/2861/18, від 20.07.2022 року в справі № 923/196/20).
Проте, під час розгляду даної справи ні судом першої інстанції, ні судом апеляційної інстанції не встановлено, а відповідачами належними і допустимими доказами не доведено наявності речового права на спірну земельну ділянку ані у відповідачів, ані у будь-якої іншої особи, що передбачало б можливість набуття права власності на будівлі, споруди, розташовані на відповідній ділянці.
В силу видимого місця розташування спірної нерухомості відповідачі, проявивши принаймні розумну обачність, могли та повинні були знати про те, що така нерухомість розташована на земельній ділянці комунальної власності, яка знаходиться в прибережній захисній смузі річки Дніпро. Однак, проігнорувавши це, у такий спосіб вони фактично взяли на себе ризики, пов`язані, в тому числі, з можливим знесенням самочинно збудованого об`єкта будівництва.
Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 10.02.2026 року в справі № 910/7133/25.
Доводи скаржника (відповідача-1) про те, що судом першої інстанції безпідставно не враховані положення статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), судом апеляційної інстанції відхиляються, з огляду на наступне.
Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), стаття 1 Першого протоколу до Конвенції закріплює три окремі норми: перша - виражається в першому реченні першого абзацу, закладає принцип мирного володіння майном і має загальний характер; друга - викладена в другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності й обумовлює його певними критеріями; третя - закріплена в другому абзаці та визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Другу та третю норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, треба тлумачити у світлі загального принципу, закладеного першою нормою (mutatis mutandis рішення ЄСПЛ у справі "East/West Alliance Limited" проти України" від 23.01.2014 року (East/West Alliance Limited v. Ukraine, заява № 19336/04), § 166-168). Критеріями сумісності заходу втручання у право власності з гарантіями статті 1 Першого протоколу до Конвенції є те, чи ґрунтувалося таке втручання на національному законі, чи переслідувало легітимну мету, що випливає зі змісту вказаної статті, а також чи є відповідний захід пропорційним легітимній меті втручання у право:
- втручання держави у право власності повинно мати нормативну основу в національному законодавстві, яке є доступним для заінтересованих осіб, чітким, а наслідки його застосування - передбачуваними;
- якщо можливість втручання у право власності передбачена законом, Конвенція надає державам свободу розсуду щодо визначення легітимної мети такого втручання: або з метою контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів, або для забезпечення сплати податків, інших зборів або штрафів;
- втручання у право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає втручання в її право власності. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення.
Справедливий баланс не буде дотриманий, якщо особа - добросовісний набувач внаслідок втручання в її право власності понесе індивідуальний і надмірний тягар, зокрема, якщо їй не буде надана обґрунтована компенсація чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на майно (mutatis mutandis рішення ЄСПЛ у справах "Рисовський проти України" від 20.10.2011 року (Rysovskyy v. Ukraine, заява № 29979/04), "Кривенький проти України" від 16.02.2017 року (Kryvenkyy v. Ukraine, заява № 43768/07)).
Порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції ЄСПЛ констатує, якщо хоча б один із зазначених критеріїв не буде дотриманий. І навпаки - встановлює відсутність такого порушення, якщо дотримані всі три критерії.
Відтак, враховуючи статтю 1 Першого протоколу до Конвенції, на підставі зібраних доказів необхідно проаналізувати:
1) чи здійснює власник земельної ділянки, який звернувся до суду, втручання відповідно до приписів національного законодавства у право відповідача-1 як її фактичного користувача на мирне володіння майном останнього;
2) чи переслідує таке втручання власника земельної ділянки через здійснення самочинного будівництва на спірній земельній ділянці легітимну мету, зокрема, чи є вимога власника цієї ділянки зобов`язати відповідача-1 знести самовільно побудовані на такій ділянці нежилі будівлі заходом з контролю власником за користуванням його ділянкою відповідно до загальних інтересів;
3) чи є захід із втручання у право відповідача-1 пропорційним визначеній меті (зокрема з огляду на те, що законодавче визначення правових наслідків самочинного будівництва ґрунтується на пріоритеті захисту прав власника земельної ділянки над інтересами фактичного користувача, який хоче спорудити певний об`єкт на цій ділянці), та чи не становитиме для відповідача-1 задоволення вимоги про знесення самочинно побудованих на чужій земельній ділянці будівель такого індивідуального тягаря, який є надмірним з урахуванням конкретних обставин справи, зокрема з урахуванням поведінки відповідача-1 у відносинах з власником земельної ділянки, а також суспільних інтересів у збереженні земель водного фонду.
Втручання держави у право на мирне володіння майном є законним, якщо здійснюється на підставі закону, нормативно-правового акта, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним щодо застосування та наслідків дії його норм.
Втручання є виправданим, якщо воно здійснюється з метою задоволення суспільного, публічного інтересу, за наявності об`єктивної необхідності у формі суспільного, публічного, загального інтересу, який може включати інтерес держави, окремих регіонів, громад чи сфер людської діяльності.
Критерій пропорційності передбачає, що втручання в право власності буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу, якщо не було дотримано справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними із втручанням, та інтересами особи, яка так чи інакше страждає від втручання. "Справедлива рівновага" передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між метою, що ставиться для досягнення, та засобами, які використовуються. Необхідний баланс не буде дотримано, якщо особа несе "індивідуальний і надмірний тягар".
Тож для розкриття критерію пропорційності вагоме значення має визначення судами добросовісності/ недобросовісності власника майна.
Разом із тим, як обгрунтовано встановив суд першої інстанції, і з чим погоджується суд апеляційної інстанції, відповідачами у справі не доведено добросовісності поведінки під час будівництва спірного майна без відповідних дозвільних документів та на земельній ділянці, яка не надавалась останнім (як і Малому колективному підприємству МЖК "Поділ") у користування Радою ані під будівництво, ані під обслуговування спірного майна.
У спорах стосовно заповідних зон, які перебувають під посиленою правовою охороною держави, остання, втручаючись у право мирного володіння відповідними земельними ділянками з боку приватних осіб, може захищати загальні інтереси у безпечному довкіллі, непогіршенні екологічної ситуації, у використанні власності не на шкоду людині та суспільству (частина 3 статті 13, частина 7 статті 41, частина 1 статті 50 Конституції України). Ці інтереси реалізуються, зокрема, через цільовий характер використання земельних ділянок (статті 18, 19, пункт "а" частини 1 статті 91 Земельного кодексу України), які набуваються лише згідно із законом (стаття 14 Конституції України) (постанови Великої Палати Верховного Суду від 12.06.2019 року в справі № 487/10128/14-ц (пункт 117), від 11.09.2019 року в справі № 487/10132/14-ц (пункт 124)). Вбачається, що загальний інтерес у контролі за використанням зайнятої земельної ділянки водного фонду за її цільовим призначенням для гарантування безпечності довкілля та непогіршення екологічної ситуації у цій справі переважає над приватним інтересом у заволодінні такою ділянкою у власність, з огляду на що така перевага за обставин справи забезпечує справедливий баланс між вказаними інтересами.
Обставини справи № 910/12627/25 свідчать про те, що рішення господарського суду міста Києва від 22.05.2006 року в справі № 24/223, частково змінене постановою Київського апеляційного господарського суду від 18.08.2006 року, а також рішення господарського суду міста Києва від 05.02.2010 року в справі № 11/576, якими не вирішувалося питання визнання права власності на самочинне будівництво в порядку статті 376 Цивільного кодексу України, як того вимагає чинне законодавство, відповідачі використовували як підставу первинного набуття та реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна, у випадку, якщо зареєструвати право власності у встановленому законом порядку було неможливо. Проте, отримання таких рішень не може гарантувати непорушність такого права власності у майбутньому.
Великою Палатою Верховного Суду також зазначено, що не може вважатися добросовісною особа, яка знала чи мала знати про набуття нею майна всупереч закону.
За таких обставин, суд апеляційної інстанції погоджується з правомірними висновками суду першої інстанції про відсутність порушення у цій справі статті 1 Першого протоколу до Конвенції, оскільки втручання держави у право особи мирно володіти своїм майном за заявленими вимогами визначається законним заходом, який ставить за мету, як інтерес позивача, спрямований на захист його порушеного права власності на земельну ділянку, так і суспільний інтерес, спрямований на утвердження в країні суспільного правопорядку щодо недопустимості незаконного використання земель цінних природних територій, і є пропорційним передбачуваним таким втручанням цілям.
Будь-які приписи, зокрема і приписи Конвенції, слід застосовувати з урахуванням обставин кожної конкретної справи, оцінюючи поведінку обох сторін спору, а не лише органів державної влади та місцевого самоврядування. 
Аналогічна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14.11.2018 року в справі № 183/1617/16.
Крім того, доводи скаржника (відповідача-1) про те, що суд першої інстанції безпідставно застосував ст. 376 Цивільного кодексу України («самочинне будівництво»), ст. 60- 61 Земельного кодексу України (заборони в прибережних захисних смугах), ст. 88- 89 Водного кодексу України (режим прибережних захисних смуг) для кваліфікації будівництва 1968 року як протиправного, чим порушив ст. 58 Конституції України, - судом апеляційної інстанції відхиляються як необгрунтовані та безпідставні, оскільки Прокурором заявлено позов, зокрема до відповідача-1 та відповідача-2, як останніх набувачів прав на об`єкт самочинного будівництва, які набули такі права у 2015 році, і відповідно, суд першої інстанції обгрунтовано застосував відповідні норми матеріального права саме до прав та обов?язків відповідачів в контексті правовідносин даного спору, надавши їм правильну правову оцінку. 
За таких обставин, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що вимоги Прокурора про усунення перешкод власнику - територіальній громаді міста Києва в особі Ради у володінні та розпорядженні земельною ділянкою площею 0,1611 га (кадастровий номер 8000000000:78:194:0009), місце розташування якої: місто Київ, Оболонський район, проспект Степана Бандери, 44 шляхом зобов`язання Товариства з обмеженою відповідальністю "ВОЛТ МАЙЕР ГРУП" знести об`єкт самочинного будівництва, право власності на який зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та Реєстрі прав власності на нерухоме майно на підставі рішення державного реєстратора - приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Биченка (Золотих) Олександра Олександровича про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 28.07.2015, індексний номер: 23225300, а також про зобов`язання відповідача-1 повернути позивачу вказану земельну ділянку з приведенням її у придатний для використання стан шляхом звільнення від означених будівель і споруд (металевого паркану та воріт, металевого гаражу, вуликів, дерев`яної споруди (навісу), залишків гуми та будівельних матеріалів, а також транспортних засобів), - є обгрунтованими та підлягають задоволенню. Аналогічних правомірних висновків дійшов і суд першої інстанції в оскаржуваному рішенні, і що не було спростовано скаржником (відповідачем-1) в апеляційній скарзі. 
Доводи скаржника про те, що судом першої інстанції були допущені норми процесуального права, зокрема ст. ст. 86, 76,77, 238 Господарського процесуального кодексу України - судом апеляційної інстанції відхиляються як необгрунтовані та спростовуються змістом оскаржуваного рішення. 
Таким чином, апеляційна скарга відповідача-1 судом апеляційної інстанції задоволенню не підлягає. 
Щодо позовних вимог Прокурора про скасування рішень державного реєстратора - приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Золотих (Биченко) Олександра Олександровича про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 28.07.2015, індексні номери: 23225300 та 23224863 (з припиненням відповідних прав та закриттям розділу і реєстраційної справи в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень), у задоволенні яких судом першої інстанції було відмовлено, і з чим не погоджується Прокурор у своїй апеляційній скарзі, суд апеляційної інстанції дійшов наступних висновків. 
Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 2 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень", державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.
Сама по собі державна реєстрація не є окремою підставою набуття особою права власності, а є офіційним засвідченням державою набуття особою права власності.
Аналогічні за змістом висновки наведено, зокрема у постановах Великої Палати Верховного Суду від 21.12.2022 року в справі № 914/2350/18 (914/608/20), від 15.11.2023 року в справі № 916/1174/22.
Державна реєстрація права власності не породжує права власності, в силу державної реєстрації право власності не виникає, вона визначає лише момент, з якого право власності виникає, за наявності інших юридичних фактів, передбачених законом як необхідних для виникнення права власності.
Факт набуття права власності має передувати державній реєстрації, оскільки юридичний зміст державної реєстрації полягає у визнанні і підтвердженні державою цього факту.
Як було вказано вище, можливі способи захисту прав особи - власника земельної ділянки, на якій здійснено самочинне будівництво, прямо визначені статтею 376 Цивільного кодексу України, яка регулює правовий режим самочинно побудованого майна.
Однак, за обставин, коли право власності на самочинно побудоване нерухоме майно зареєстровано за певною особою без дотримання визначеного статтею 376 Цивільного кодексу України порядку, задоволення вимоги про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію права власності на таке майно, або вимоги про скасування державної реєстрації прав, або вимоги про припинення права власності тощо у встановленому законом порядку не вирішить юридичну долю самочинно побудованого майна та не призведе до відновлення стану єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованого на ній нерухомого майна.
Усталеною є практика Великої Палати Верховного Суду, відповідно до якої у спорах про знесення об`єкта самочинного будівництва заявлені позовні вимоги про скасування рішень державного реєстратора є неналежними та такими, що не спрямовані на реальний захист прав та інтересів позивача.
Аналогічна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 17.12.2025 року в справі № 908/2388/21.
Крім того слід зазначити, що у постанові Великої Палати Верховного Суду від 15.11.2023 року в справі № 916/1174/22 також наведено висновок про те, що судовим рішенням про знесення спірного об`єкта нерухомості суд вирішує подальшу юридичну долю самочинно побудованого майна (спірного об`єкта нерухомості) і таке судове рішення є підставою для закриття розділу Державного реєстру прав та реєстраційної справи з огляду на положення пункту 5 частини 1 статті 14 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень".
За таких обставин, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що незалежно від обставин правомірності прийняття державним реєстратором рішень про державну реєстрацію прав чи законності відповідної державної реєстрації, вимоги Прокурора про скасування рішення державного реєстратора - приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Золотих (Биченко) Олександра Олександровича про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 28.07.2015, індексний номер: 23225300, та здійсненої на його підставі в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та Реєстрі прав власності на нерухоме майно державної реєстрації права власності за Товариством з обмеженою відповідальністю "ВОЛТ МАЙЕР ГРУП" на нерухоме майно - нежилу будівлю під літерою "А" загальною площею 501,8 м2 та нежилу будівлю під літерою "Б" загальною площею 20,7 м2 за адресою: місто Київ, проспект Московський (Степана Бандери, Червоних Козаків), 44 (кадастровий номер 8000000000:78:194:0009), з припиненням такого права (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 690598080000), а також вимога про скасування рішення державного реєстратора - приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Золотих (Биченко) Олександра Олександровича про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 28.07.2015, індексний номер: 23224863, та здійсненої на його підставі в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та Реєстрі прав власності на нерухоме майно державної реєстрації права власності за Товариством з обмеженою відповідальністю "МЖК ХХІ" на нерухоме майно - нежилу будівлю під літерою "А" загальною площею 501,8 м2 та нежилу будівлю під літерою "Б" загальною площею 20,7 м2 за адресою: місто Київ, проспект Московський (Степана Бандери, Червоних Козаків), 44 (кадастровий номер 8000000000:78:194:0009), з припиненням такого права із закриттям розділу та реєстраційної справи в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 690598080000), не відповідають належному способу захисту, оскільки, за встановлених під час розгляду справи обставин право власності відповідачів на спірні об`єкти нерухомості не виникло (як і самі спірні об`єкти не виникли як об`єкти права власності). Право власності на спірні об`єкти самочинного будівництва не могло бути зареєстроване за будь-якою особою інакше, ніж у визначеному статтею 376 Цивільного кодексу України порядку, чого ні судом першої інстанції, ні судом апеляційної інстанції в цій справі не встановлено, а відповідачами - доведено не було. 
Подібних правових висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 05.06.2024 року при вирішенні подібної за суб`єктним складом та змістом спірних правовідносин справи № 910/144/23.
З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційна скарга Прокурора судом апеляційної інстанції задоволенню також не підлягає. 
Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів скаржника та їх відображення у судових рішеннях, питання вичерпності висновків суду, суд апеляційної інстанції ґрунтується на висновках, що їх зробив Європейський суд з прав людини у справі "Проніна проти України" (Рішення ЄСПЛ від 18.07.2006). Зокрема, ЄСПЛ у своєму рішенні зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи. У даній справі апеляційний суд дійшов висновку, що учасникам спору було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені скаржниками в апеляційних скаргах не спростовують обґрунтованих та правомірних висновків суду першої інстанції у оскаржуваному рішенні. 
Отже, усі доводи, посилання та обгрунтування учасників справи судом апеляційної інстанції враховані при вирішенні спору, проте, є такими, що не спростовують висновків суду першої інстанції та висновків суду апеляційної інстанції у даній постанові щодо спірних правовідносин учасників справи, а судом першої інстанції, в свою чергу, надано належну оцінку усім наявним у справі доказам та правовідносинам учасників справи та ухвалено обґрунтоване рішення у відповідності до ст. 86 Господарського процесуального кодексу України, яким задоволено частково позовні вимоги, а саме: усунуто перешкоди власнику - територіальній громаді міста Києва в особі Київської міської ради у володінні та розпорядженні земельною ділянкою площею 0,1611 га (кадастровий номер 8000000000:78:194:0009), розташованою на проспекті Степана Бандери, 44 в Оболонському районі міста Києва, шляхом зобов`язання Товариства з обмеженою відповідальністю "ВОЛТ МАЙЕР ГРУП" знести об`єкт самочинного будівництва, право власності на який зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та Реєстрі прав власності на нерухоме майно на підставі рішення державного реєстратора - приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Биченка (Золотих) Олександра Олександровича про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 28.07.2015 року, індексний номер: 23225300, усунуто перешкоди власнику - територіальній громаді міста Києва в особі Київської міської ради у володінні та розпорядженні земельною ділянкою площею 0,1611 га (кадастровий номер 8000000000:78:194:0009), розташованою на проспекті Степана Бандери, 44 в Оболонському районі міста Києва, шляхом зобов`язання Товариства з обмеженою відповідальністю "ВОЛТ МАЙЕР ГРУП" повернути Київській міській раді вказану земельну ділянку з приведенням її у придатний для використання стан шляхом звільнення від будівель, право власності на які зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та Реєстрі прав власності на нерухоме майно на підставі рішення державного реєстратора - приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Биченка (Золотих) Олександра Олександровича про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 28.07.2015 року, індексний номер: 23225300, і споруд (металевого паркану та воріт, металевого гаражу, вуликів, дерев`яної споруди (навісу), залишків гуми та будівельних матеріалів, а також транспортних засобів), і відмовлено у задоволенні решти позовних вимог Прокурора.

Висновки суду апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційних скарг
У відповідності з п. 3 ч. 2 ст. 129 Конституції України та ч. 1 ст. 74 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. 
Статтею 86 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. (ст. 76 Господарського процесуального кодексу України).
Статтею 79 Господарського процесуального кодексу України визначено, що наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Ч. 1 статті 276 Господарського процесуального кодексу України визначено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
З огляду на викладене, Північний апеляційний господарський суд визнає, що доводи скаржників, викладені в апеляційних скаргах, не спростовують висновків господарського суду першої інстанції, викладених в оскаржуваному рішенні, оскаржуване рішення ухвалено з повним і достовірним встановленням всіх фактичних обставин, а також з дотриманням норм процесуального та матеріального права, у зв`язку з чим, суд апеляційної інстанції не вбачає підстав для зміни або скасування оскаржуваного рішення на рішення Господарського суду міста Києва від 08.04.2026 у справі № 910/12627/25, за наведених доводів апеляційних скарг.

Розподіл судових витрат
Згідно із ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги покладаються на скаржників. 

Керуючись ст.ст. 129, 232-241, 275-284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд,-

УХВАЛИВ:

1. Апеляційні скарги Київської міської прокуратури та Товариства з обмеженою відповідальністю "ВОЛТ МАЙЕР ГРУП" на рішення Господарського суду міста Києва від 08.04.2026 у справі № 910/12627/25 - залишити без задоволення.
2. Рішення Господарського суду міста Києва від 08.04.2026 у справі № 910/12627/25 - залишити без змін.
3. Судовий збір за подачу апеляційної скарги залишити за скаржниками. 
4. Матеріали справи №910/12627/25 повернути до Господарського суду м. Києва. 
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення на яку може бути подано касаційну скаргу в порядку, строки та у випадках передбачених ст.ст. 287-291 Господарського процесуального кодексу України.
Повний текст постанови складено та підписано: 11.06.2026. 

Головуючий суддя О.В. Тищенко 

Судді О.М. Сибіга

С.А. Гончаров