ХМЕЛЬНИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 червня 2026 року
м. Хмельницький

Справа № 686/7958/26
Провадження № 33/820/510/26

Суддя Хмельницького апеляційного суду Топчій Т.В., розглянувши у відкритому засіданні в місті Хмельницькому за участю секретаря Мельничук К.С., захисника Панькової О.Ю., апеляційну скаргу захисника особи, яка притягається до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 - Панькової О.Ю. на постанову Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 29 травня 2026 року, якою
ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , мешканця АДРЕСА_1 , 
визнано винуватим у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 130 ч. 1 КУпАП та накладено адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі однієї тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 17 000 гривень з позбавленням права керування транспортними засобами на строк 1 рік,
в с т а н о в и л а:
Короткий зміст оскаржуваного судового рішення та встановлені суддею обставини.
Постановою суду встановлено, що 09 березня 2026 року о 12 год. 48 хв. ОСОБА_1 в порушення вимог п. 2.9 (а) Правил дорожнього руху, затверджених Постановою КМУ №1306 від 10.10.2001 року, згідно якого водієві забороняється керувати транспортним засобом в стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, керував транспортним засобом «BMW 320» д.н.з. НОМЕР_1 в стані алкогольного сп`яніння по вул. С.Бандери, 25 в м. Хмельницькому, чим вчинив адміністративне правопорушення, відповідальність за яке передбачена ст. 130 ч. 1 КУпАП.
Вимоги апеляційної скарги і узагальнені доводи особи, яка її подала
В апеляційній скарзі захисник Панькова О.Ю. просить постанову Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 29 травня 2026 року скасувати, а провадження у справі про адміністративне правопорушення, передбачене ст. 130 ч.1 КУпАП, відносно ОСОБА_1 закрити.
На обґрунтування скарги зазначає, що оскаржувана постанова є незаконною та необґрунтованою, ухваленою з порушенням норм матеріального і процесуального права, без повного, всебічного та об`єктивного дослідження всіх обставин справи та належної оцінки наявних доказів.
Апелянт вказує, що суд першої інстанції не врахував відомості щодо психічного стану ОСОБА_1 та безпідставно дійшов висновку про його осудність. Зазначає, що в матеріалах справи наявні численні документи, які підтверджують наявність у нього психічного захворювання – шизоафективного розладу, а також попередні судові рішення, якими провадження у справах про притягнення його до адміністративної відповідальності за ст. 130 КУпАП закривалися у зв`язку з неосудністю на момент вчинення відповідних правопорушень.
Посилається на рішення суду про примусову госпіталізацію до психіатричного закладу, попередні висновки судово-психіатричних експертиз, документи щодо встановлення інвалідності та інші медичні документи, які, на думку сторони захисту, свідчать про тривалий психічний розлад та нездатність особи повною мірою усвідомлювати значення своїх дій і керувати ними.
Також апелянт зазначає, що висновок судово-психіатричної експертизи № 334 від 22 квітня 2026 року, на який послався суд першої інстанції, є суперечливим та викликає сумніви у своїй достовірності, оскільки його зміст суттєво відрізняється від попередніх експертних висновків щодо психічного стану ОСОБА_1 . При цьому суд безпідставно відмовив стороні захисту у задоволенні клопотання про призначення повторної судово-психіатричної експертизи, чим, на переконання апелянта, порушив право на повне та об`єктивне дослідження доказів.
Крім того, захисник вважає, що суд не дотримався вимог статей 245, 251, 252 та 280 КУпАП щодо всебічного з`ясування обставин справи, не усунув наявні суперечності у доказах та фактично поклав в основу постанови висновок експертизи, достовірність якого оспорювалася стороною захисту.
Апелянт також посилається на принцип презумпції невинуватості, положення статті 62 Конституції України, практику Європейського суду з прав людини щодо стандарту доказування «поза розумним сумнівом» та зазначає, що всі сумніви щодо доведеності вини особи мають тлумачитися на її користь.
На думку сторони захисту, наявні у справі докази не підтверджують належним чином наявність у діях ОСОБА_1 складу адміністративного правопорушення передбаченого ст.130 ч.1 КУпАП, Водночас суд першої інстанції не встановив належним чином суб`єкта адміністративної відповідальності з огляду на психічний стан особи.

Позиції учасників апеляційного провадження у справі про адміністративне правопорушення.

Під час апеляційного перегляду справи захисник ОСОБА_1 - Панькова О.Ю. підтримала доводи апеляційної скарги, просила скасувати постанову суду з підстав викладених у ній.
Заслухавши учасників процесу, перевіривши матеріали адміністративної справи, суд дійшов висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Мотиви суду.

Згідно з ст. 245 КУпАП завданням провадження у справах про адміністративні правопорушення є: своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом.
Доказами в справі про адміністративне правопорушення є будь-які фактичні дані, на підставі яких у визначеному законом порядку встановлюється наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи та інших обставин справи, що мають значення для її правильного вирішення. Ці фактичні дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, речовими доказами, а також іншими документами, як наголошується в ст. 251 КУпАП.
Вимоги ст.ст. 252, 280 КУпАП регламентують, що при розгляді справи про адміністративне правопорушення, суд повинен з`ясувати чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують чи обтяжують відповідальність, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.
Аналіз матеріалів даної справи свідчить, що суд при її розгляді дотримався зазначених вимог закону.
У рішенні по справі «О`Галлоран та Франціс проти Сполученого Королівства» від 29.06.2007 року, Європейський суд з прав людини у складі його Великої палати (далі Суд) постановив, що будь-яка особа, яка володіє чи керує автомобілем, підпадає під дію спеціальних правил, оскільки володіння та використання автомобілів є таким, що потенційно може завдати серйозної шкоди. Ті, хто реалізували своє право володіти автомобілями та їздити на них, тим самим погодились нести певну відповідальність та виконувати додаткові обов`язки у правовому полі.
Відповідно до п. 2.9 «а» Правил дорожнього руху України, водієві забороняється керувати транспортним засобом у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції.
Згідно ст. 130 ч. 1 КУпАП керування транспортними засобами особами в стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або під впливом лікарських препаратів, що знижують їх увагу та швидкість реакції, а також передача керування транспортним засобом особі, яка перебуває в стані такого сп`яніння чи під впливом таких лікарських препаратів, а так само відмова особи, яка керує транспортним засобом, від проходження відповідно до встановленого порядку огляду на стан алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або щодо вживання лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, - тягнуть за собою накладення штрафу на водіїв у розмірі однієї тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян з позбавленням права керування транспортними засобами на строк один рік і на інших осіб - накладення штрафу в розмірі однієї тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.
Винуватість ОСОБА_1 у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 130 ч. 1 КУпАП, підтверджується сукупністю зібраних у справі доказів, досліджених як судом першої інстанції, так і апеляційним судом. Зокрема відомостями із:
- протоколу про адміністративне правопорушення серії ЕПР1 № 614955 від 14 березня 2026 року, згідно якого 09 березня 2026 року о 12 год. 48 хв. ОСОБА_1 в порушення вимог п. 2.9 (а) Правил дорожнього руху, керував транспортним засобом «BMW 320» д.н.з. НОМЕР_1 в стані алкогольного сп`яніння по вул. С.Бандери, 25 в м. Хмельницькому, чим вчинив адміністративне правопорушення, відповідальність за яке передбачена ст. 130 ч. 1 КУпАП (а.с.1-3);
- акту огляду на стан алкогольного сп`яніння з використанням спеціальних технічних засобів, відповідно до якого огляд проведений у зв`язку з виявленими ознаками: запах алкоголю з порожнини рота, порушення координації рухів, порушення мови (а.с.6);
- направлення на огляд водія транспортного засобу з метою виявлення стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції від 09 березня 2026 року, відповідно до якого ОСОБА_1 направлявся до КНП «ХОЗЗ НПД» ХОР на медичний огляд з метою виявлення стану алкогольного сп`яніння (а.с. 5);
- висновком щодо результатів медичного огляду з метою виявлення стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції від 09 березня 2026 року, відповідно до якого ОСОБА_1 перебував у стані наркотичного сп`яніння (а.с.7);
- роздруківки тесту на стан алкогольного сп`яніння, проведеного 09 березня 2026 року об 12 год. 52 хв. за допомогою приладу Drager Alcotest 6810, згідно якого у ОСОБА_1 виявлено 1,88 ‰ алкоголю (а.с.7);
- відеозаписів із нагрудних камер поліцейських, що додані на дисках до протоколу про адміністративне правопорушення серії ЕПР1 № 614955 від 14 березня 2026 року, з яких вбачається факт проходження огляду на стан алкогольного сп`яніння за допомогою приладу «Драгер» на місці зупинки транспортного засобу та у медичному закладі (а.с.9).
Наведені докази жодних сумнівів щодо їх достовірності та допустимості не викликають, оскільки вони оформлені у визначеному процесуальним законом порядку.
За результатами апеляційного перегляду провадження апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції, повно, всебічно та об`єктивно розглянувши справу, прийшов до правильного висновку про їх достатність для встановлення вини ОСОБА_1 та вмотивовано визнав його винним у вчиненні правопорушення, передбаченого ст. 130 ч. 1 КУпАП.
Посилання захисника Панькової О.Ю. на те, що суд першої інстанції безпідставно дійшов висновку щодо осудності ОСОБА_1 та не врахував відомості про його психічний стан, апеляційний суд відхиляє враховуючи наступне.
Осудність це психічний стан людини, який передбачає, що під час вчинення злочину людина може усвідомлювати свої дії (бездіяльність) і керувати ними. В Україні діє презумпція психічного здоров`я, відповідно до якої кожна особа вважається такою, яка не має психічного розладу, доки наявність такого розладу не буде встановлено на підставах та в порядку, передбачених законодавством. 
Відповідно до вимог ст.17 КУпАП, особа, яка була в стані неосудності, не підлягає адміністративній відповідальності.
Згідно зі ст.20 КУпАП, не підлягає адміністративній відповідальності особа, яка під час вчинення протиправної дії чи бездіяльності була в стані неосудності, тобто не могла усвідомлювати свої дії або керувати ними внаслідок хронічної душевної хвороби, тимчасового розладу душевної діяльності, слабоумства або іншого хворобливого стану.
Як убачається з матеріалів провадження, судом першої інстанції було всебічно досліджено як докази винуватості ОСОБА_1 у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 130 ч. 1 КУпАП, так і надані стороною захисту документи щодо його психічного стану.
Водночас, для з`ясування того, чи розуміє ОСОБА_1 значення своїх дій та чи може керуватися ними, за клопотанням сторони захисту судом першої інстанції була призначена амбулаторна судово-психіатрична експертиза, проведення якої доручено експертам Хмельницької філії судово-психіатричних експертиз ДУ «Інститут психіатрії, судово-психіатричної експертизи та моніторингу наркотиків» МОЗ України.
Згідно висновку експертів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 № 334 від 22 квітня 2026 року на момент вчинення ОСОБА_1 адміністративного правопорушення, останній страждав на шизоафективний розлад, змішаного типу, перебував в стані гострої алкогольної інтоксикації, внаслідок чого неповною мірою розумів значення своїх дій, неповною мірою керував ними та на теперішній час виявляє вище вказане психічне захворювання, внаслідок чого неповною мірою розуміє значення своїх дій, неповною мірою може керувати ними (а.с.44-47).
Апеляційний суд виходить з того, що встановлені експертами обставини свідчать про те, що ОСОБА_1 не був позбавлений здатності усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними, а відтак зберігав інтелектуальну та вольову ознаки осудності. При цьому факт наявності психічного захворювання у ОСОБА_1 не є безумовною підставою для визнання його неосудним, оскільки визначальним критерієм є саме нездатність особи під час вчинення протиправного діяння усвідомлювати свої дії або керувати ними.
З огляду на викладене, доводи сторони захисту про неосудність ОСОБА_1 на момент вчинення адміністративного правопорушення є безпідставними та спростовуються висновком судово-психіатричної експертизи № 334 від 22 квітня 2026 року.
За таких обставин суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відсутність підстав для застосування до ОСОБА_1 положень ст. 20 КУпАП та звільнення його від адміністративної відповідальності у зв`язку з неосудністю, з чим і погоджується апеляційний суд.
Апеляційний суд не вбачає підстав ставити під сумнів висновок судово-психіатричної експертизи № 334 від 22 квітня 2026 року, складений експертами ОСОБА_2 , Руєм М.М. та ОСОБА_4 , оскільки він виконаний компетентними експертами спеціалізованої державної установи, які були попереджені про кримінальну відповідальність за ст.ст. 384, 385 КК України, призначений судом першої інстанції за клопотанням сторони захисту та відповідає вимогам закону щодо форми і змісту висновку експерта.
Апеляційний суд виходить з того, що незгода сторони захисту із висновком експертів, а також посилання на інші експертні дослідження, проведені в межах інших кримінальних проваджень, не можуть вважатися достатньою підставою для призначення повторної судово-психіатричної експертизи, оскільки не свідчать про неповноту, неясність або суперечливість наявного експертного висновку.
Посилання захисника Панькової О.Ю. на попередні судові рішення та експертні висновки, складені в інших провадженнях, апеляційний суд вважає безпідставними, оскільки вони стосуються іншого періоду часу та інших фактичних обставин.
Апеляційний суд також виходить з того, що питання осудності особи вирішується судом у кожному конкретному випадку з урахуванням її психічного стану саме на момент вчинення інкримінованого правопорушення. 
Оскільки вина ОСОБА_1 у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 130 ч.1 КУпАП, за обставин викладених у протоколі про адміністративне правопорушення, підтверджується сукупністю зібраних у справі доказів, які узгоджуються між собою та не викликають сумнівів у своїй належності та допустимості, апеляційний суд не вбачає підстав для скасування постанови суду першої інстанції.
Інші доводи апеляційної скарги фактично зводяться до незгоди апелянта із прийнятою суддею першої інстанції постановою, та свідчать про намір уникнути ОСОБА_1 відповідальності за вчинення інкримінованого адміністративного правопорушення, висновків судді вони не спростовують.
Враховуючи викладене, апеляційний суд вважає, що постанова суду є законною та обґрунтованою, та підстави для її скасування відсутні.
Керуючись ст.ст. 293, 294 КУпАП, суд, – 

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_1 - Панькової О.Ю. залишити без задоволення.

Постанову Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 29 травня 2026 року про притягнення до адміністративної відповідальності  ОСОБА_1 за адміністративне правопорушення, передбачене ст. 130 ч. 1 КУпАП – залишити без змін.

Постанова є остаточною і оскарженню не підлягає.

Суддя: