УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 червня 2026 року
м. Київ

справа № 752/8356/24
провадження № 51-1755ск26

Колегія суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду у складі:
головуючої ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 ,  ОСОБА_3 
розглянула касаційну скаргу захисника ОСОБА_4 , який діє в інтересах засудженого ОСОБА_5 на вирок Голосіївського районного суду м. Києва від 22 вересня 2025 року та ухвалу Київського апеляційного суду від 07 квітня 2026 року і
встановила:
вироком Голосіївського районного суду м. Києва від 22 вересня 2025 року ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Коростишів Житомирської області, який має вищу освіту, одружений, працюючий менеджером в ТОВ «Нетвейвсофт», зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , проживаючий за адресою: АДРЕСА_2 , раніше не судимий, визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого 
ч. 1 ст. 296 КК України та призначено покарання у виді штрафу в розмірі однієї тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 
17 000 гривень. 
Ухвалою Київського апеляційного суду від 07 квітня 2026 року вказаний вирок місцевого суду залишено без змін.
Судами попередніх інстанцій встановлено, що 27 березня 2024 року приблизно о 18:00 ОСОБА_5 на прохання ОСОБА_6 прибув за адресою: м. Київ, вул. Німецька, 3 для вирішення конфлікту, що виник між ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , яка здійснювала торгівлю квітами біля магазину «Єва». Прибувши до вказаного магазину, у ОСОБА_5 виник кримінально-протиправний умисел, спрямований на вчинення хуліганства, тобто грубого порушення громадського порядку з мотивів явної неповаги до суспільства, що супроводжувалось особливою зухвалістю. Реалізуючи свій умисел, нехтуючи загальними правилами поведінки в суспільстві, порушуючи при цьому громадський порядок, з мотивів явної неповаги до суспільства, що супроводжувалось особливою зухвалістю, розуміючи протиправний характер своїх дії, ОСОБА_5 підійшов до потерпілої ОСОБА_8 , та почав наносити побої руками та ногами по тілу і голові, чим завдав фізичного болю. У подальшому, продовжуючи реалізацію свого кримінально-протиправного умислу, направленого на грубе порушення громадського порядку, ОСОБА_5 почав розкидати належні ОСОБА_7 квіти, після чого пішов з місця події. 
Таким чином, ОСОБА_5 вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 296 КК України, а саме грубе порушення громадського порядку з мотивів явної неповаги до суспільства, що супроводжувалося особливою зухвалістю (хуліганство).
Вимоги касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі, доводи якої аналогічні викладеним в суді апеляційної інстанції, захисник засудженого  ОСОБА_4 , посилаючись на істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, неповноту судового розгляду та невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, просить скасувати оскаржені судові рішення і призначити новий розгляд у суді першої інстанції.
Стверджує, що суди обґрунтували вину засудженого доказами, які отримані з порушенням Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК України), а також під час їх безпосереднього дослідження не дотрималися вимог цього Кодексу. Зазначає, що судами надано невірну оцінку всім доказам в їх взаємозв`язку та на обґрунтування своїх вимог стверджує, що докази, на підставі яких винесений вирок є неналежними і недопустимими. Вказує, що суд апеляційної інстанції в своєму рішенні лише перелічив наявні у кримінальному провадженні докази, не надав їм належної оцінки та дійшов безпідставного висновку про винуватість ОСОБА_5 у вчиненні цього кримінального правопорушення. Наголошує, що суди не встановили складу злочину, зокрема суб`єктивної сторони. Вважає, що апеляційний суд не перевірив усіх доводів апеляційної скарги сторони захисту та при ухваленні рішення порушив вимоги 
ст. 370 КПК України.
Вказує, що судами порушений обов`язок повного, всебічного і неупередженого дослідження всіх обставин справи, залишаючи апеляційну скарги без задоволення, також зазначає, що апеляційний суд не звернув уваги на зазначені порушення, не виправив їх, не навів в ухвалі переконливих підстав для прийняття такого рішення, не надав вичерпних відповідей на доводи скарг, через що ухвала цього суду не відповідає вимогам ст. 419 КПК України.
Мотиви Суду
Колегія суддів перевірила доводи касаційної скарги, додані до неї судові рішення та дійшлависновку, що у відкритті касаційного провадження слід відмовити з огляду на таке.
Відповідно до ч. 1 ст. 438 КПК України підставою для скасування або зміни судових рішень судом касаційної інстанції є, крім іншого, істотне порушення вимог кримінального процесуального закону.
Згідно з ч. 1 ст. 412 КПК України істотними порушеннями вимог кримінального процесуального закону є такі порушення вимог КПК України, які перешкодили чи могли перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення.
При перевірці матеріалів провадження за касаційною скаргою касаційним судом установлено, що доводи захисника про істотне порушення вимог кримінального процесуального закону судом першої інстанції при ухваленні вироку та ухвали апеляційного суду не заслуговують на увагу з огляду на наступне.
Згідно зі ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги. При цьому наділений повноваженнями лише щодо перевірки правильності застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.
Отже, касаційний суд не перевіряє судових рішень у частині неповноти судового розгляду, а також невідповідності висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження. Під час перегляду судових рішень у касаційному порядку Суд виходить із фактичних обставин справи, встановлених судами першої та апеляційної інстанцій.
Так, суд першої інстанції, розглянувши кримінальне провадження, визнав ОСОБА_5 винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 296 КК України, та призначив йому відповідне покарання.
Не погоджуючись із ухваленим у справі вироком, захисник засудженого звернувся до апеляційного суду зі скаргою.
За результатами апеляційного розгляду апеляційний суд погодився з висновком суду першої інстанції про доведеність винуватості ОСОБА_5 у вчиненні інкримінованого йому проступку.
Зміст ухвали апеляційного суду свідчить про те, що апеляційний суд, зокрема, ретельно перевірив доводи апеляційної скарги сторони захисту, аналогічні тим, що викладені в касаційній скарзі, навів в ухвалі докладні мотиви прийнятого рішення і не встановив істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які б перешкодили суду першої інстанції повно і всебічно розглянути кримінальне провадження та дати правильну юридичну оцінку обставинам вчиненого кримінального правопорушення. Мотиви суду, з яких доводи сторони захисту були визнані безпідставними, є обґрунтованими й такими, що відповідають дослідженим у судовому засіданні доказам.
Як убачається із матеріалів провадження за касаційною скаргою, висновок суду першої інстанції про доведеність винуватості ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 296 КК України, з яким погодився апеляційний суд, зроблено з додержанням ст. 23 КПК України на підставі усіх об`єктивно з`ясованих обставин справи, які підтверджено доказами, дослідженими та перевіреними під час судового розгляду й оціненими відповідно до ст. 94 КПК України з точки зору належності, допустимості, достовірності, і сукупністю зібраних доказів, оціненою з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.
При цьому свої висновки щодо доведеності винуватості ОСОБА_5 у інкримінованому йому правопорушенні за ч. 1 ст. 296 КК України суд першої інстанції обґрунтував показаннями, наданими безпосередньо в суді потерпілою ОСОБА_7 , свідками ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , даними протоколів огляду місця події, слідчих експериментів, висновком експерта та іншими письмовими доказами. 
Не викликають жодних сумнівів у колегії суддів показання вищевказаних свідків, які за змістом відтворюють обставини, а також повністю узгоджуються як між собою, так і з іншими доказами винуватості ОСОБА_5 . 
Зокрема, свідки ОСОБА_10 і ОСОБА_11 були безпосередніми очевидцями події, підтвердили, що ОСОБА_5 напав на потерпілу, вчиняв відносно неї насильницькі дії, штовхав її, від чого потерпіла падала. Діями обвинуваченого потерпілій було завдано фізичного болю, проте не спричинено тілесних ушкоджень, що підтверджується висновками відповідних експертиз щодо відсутності у потерпілої видимих тілесних ушкоджень.
Своїми діями обвинувачений грубо порушив громадський порядок, проявив зневажливе ставлення до існуючих у суспільстві загальновизнаних правил поведінки і моральності.
Водночас, за результатами судового розгляду суд першої інстанції звернув увагу, що дізнання у кримінальному провадженні здійснювала група дізнавачів, визначених постановою начальника ВД Голосіївського УП ГУНП у м. Києві ОСОБА_15 від 27 березня 2024 року. 30 березня 2024 року постановою заступника начальника ВД Голосіївського УП ГУНП у м. Києві ОСОБА_16 було змінено групу дізнавачів у кримінальному провадженні.
У своїх висновках, пославшись на норми пунктів 7-1, 8 ч. 1 ст. 3, ст. 39, ст. 39-1 КПК України, суд зробив висновок про необґрунтованість доводів захисника про те, що змінюючи групу дізнавачів та повідомляючи ОСОБА_5 про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 296 КК України, заступник начальника ВД Голосіївського УП ГУНП у м. Києві ОСОБА_17 діяв поза межами своїх повноважень.
Судом також не встановлено істотних порушень вимог кримінального процесуального закону під час пред`явлення дізнавачами потерпілій та свідку особи для впізнання за фотознімками, під час проведення слідчих експериментів за участю потерпілої та свідка, під час продовження прокурором строків дізнання у кримінальному провадженні, а також під час повідомлення ОСОБА_5 про підозру у вчиненні кримінального правопорушення. Суд зауважив, що фотознімки осіб, які пред`являлися для впізнання не мають суттєвих відмінностей між собою. 
Судом констатовано, що строк досудового розслідування прокурором продовжено в межах строків, визначених ч. 4 ст. 219 КПК України.
Також цей суд обґрунтував мотиви, з яких відхилив докази, отримані з показань свідка ОСОБА_13 , яка перебувала на місці події, але є дружиною засудженого, явно зацікавленою особою з огляду на причини виникнення конфлікту.
Переглядаючи вирок та спростовуючи доводи апеляційних скарг сторони захисту про відсутність в діях ОСОБА_5 ознак кримінального проступку, передбаченого ч. 1 ст. 296 КК України, апеляційний суд у своєму рішенні зазначив, що показання потерпілої та свідків, які безпосередньо перебували на місці та під час вчинення кримінального правопорушення, узгоджуються між собою, є чіткими, послідовними і не містять істотних суперечностей, а тому не викликають сумнівів у їх достовірності. 
Так, апеляційний суд у своєму рішенні обґрунтовано зазначив, що кримінальна відповідальність за ч. 1 ст. 296 КК України настає у разі вчинення хуліганства, тобто за умови грубого порушення громадського порядку з мотивів явної неповаги до суспільства, що супроводжується особливою зухвалістю чи винятковим цинізмом.
При цьому, за ознакою особливої зухвалості хуліганством може бути визнано таке грубе порушення громадського порядку, яке супроводжувалось, наприклад, насильством із завданням потерпілій особі побоїв або заподіянням тілесних ушкоджень.
Колегія суддів апеляційного суду також зважила на те, що громадським порядком є суспільні відносини, що сформовані внаслідок дії правових норм, а також моральних, етичних засад, звичаїв, традицій та інших поза юридичних чинників і полягає в дотриманні усталених правил співжиття, а тому кримінально каране хуліганство з об`єктивної сторони полягає в посяганні на ці правоохоронювані цінності, що супроводжується особливою зухвалістю або винятковим цинізмом. Таке посягання, як правило, здійснюється у людних або громадських місцях, зазвичай з ініціативи правопорушника, супроводжується нецензурною лайкою та/або фізичним насильством, пошкодженням майна і призводить до заподіяння моральної та матеріальної шкоди.
Крім того, обов`язковою ознакою суб`єктивної сторони хуліганства є мотив явної неповаги до суспільства, домінування у свідомості винного такого внутрішнього спонукання і відсутність особистого мотиву посягання на потерпілого. Протиправні діяння вчиняються за відсутності зовнішнього приводу або з незначного приводу і зазвичай спрямовані на випадкові об`єкти. Якщо хуліганству передує конфлікт винного з потерпілою (потерпілими), такий конфлікт провокується самим винним як зухвалий виклик соціальному оточенню, і реакція інших на провокуючі дії, в тому числі спроба їх припинити, стають приводом для подальшого насильства.
Таким чином, для юридичної оцінки діяння за ст. 296 КК України обов`язковим є поєднання ознак об`єктивної сторони цього злочину у виді грубого порушення громадського порядку, що супроводжується особливою зухвалістю чи винятковим цинізмом, і суб`єктивної сторони, зокрема, мотиву явної неповаги до суспільства.
За відсутності відповідного мотиву, коли застосування насильства зумовлене неприязними стосунками з потерпілим і прагненням завдати шкоди конкретній особі з особистих спонукань, сам собою факт вчинення протиправних дій у громадському місці в присутності сторонніх осіб не дає достатніх підстав для кваліфікації їх як хуліганства.
Зміст і спрямованість протиправного діяння, що має істотне значення для його правової оцінки, в кожному конкретному випадку визначається виходячи з часу, місця, обстановки й інших обставин його вчинення, характеру дій винного, а також поведінки потерпілого і стосунків, що склалися між ними.
На думку колегії апеляційного суду, при ухваленні вироку суд першої інстанції врахував мотиви і мету дій ОСОБА_5 , характер дій кожного з учасників конфлікту, порушення ОСОБА_5 громадського порядку з мотивів явної неповаги до суспільства, оскільки він, будучи незнайомим з потерпілою та не маючи з останньою будь-яких неприязних стосунків, що підтверджується поясненнями свідків, проявив ознаки особливої зухвалості та явної неповаги до суспільства, що виявилися у його нахабній поведінці в громадських місцях, зокрема у розкиданні квітів та застосуванні фізичного насильства щодо потерпілої. Відсутність у потерпілої тілесних ушкоджень не спростовує правильність висновків суду щодо наявності такої кваліфікуючої ознаки порушення громадського порядку як особлива зухвалість.
Такими діями засуджений порушив громадський порядок, правила і норми поведінки в суспільстві.
Отже суд апеляційної інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що вищевказані обставини свідчать про свідоме бажання ОСОБА_5 порушити саме громадський порядок з мотивів явної неповаги до суспільства, що супроводжувалося особливою зухвалістю.
Виходячи зі змісту вимог статті 370 КПК України, відповідно до якої судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим: законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом; обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу; вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.
У постановленій за наслідками апеляційного розгляду ухвалі, суд апеляційної інстанції зазначив, що викладені у вироку суду першої інстанції висновки є обґрунтованими, відповідають фактичним обставинам кримінального провадження, а доведеність вини  ОСОБА_5 в інкримінованому правопорушенні підтверджена дослідженими в судовому засіданні та оціненими відповідно до положень ст. 94 КПК України доказами, які визнані судом належними, допустимими і достовірними, а їх сукупність достатніми для ухвалення обвинувального вироку.
Ураховуючи вищенаведене, колегія суддів апеляційного суду дійшла до думки про недоцільність повторного дослідження вказаних обставин та клопотань про повторне дослідження обставин, встановлених під час кримінального провадження стороною захисту не заявлялось.
У контексті зазначеного суд апеляційної інстанції послався й на роз`яснення Постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 2006 року № 10 «Про судову практику у справах про хуліганство», в яких зазначено, що суди мають відрізняти хуліганство від інших злочинів залежно від спрямованості умислу, мотивів, цілей винного та обставин учинення ним кримінально караних дій. Дії, що супроводжувалися погрозами вбивством, завданням побоїв, заподіянням тілесних ушкоджень, вчинені винним щодо членів сім`ї, родичів, знайомих і викликані особистими неприязними стосунками, неправильними діями потерпілих тощо, слід кваліфікувати за статтями КК України, що передбачають відповідальність за злочини проти особи. Як хуліганство зазначені дії кваліфікують лише у тих випадках, коли вони були поєднані з очевидним для винного грубим порушенням громадського порядку з мотивів явної неповаги до суспільства та супроводжувались особливою зухвалістю чи винятковим цинізмом.
Перевіривши вирок в межах доводів апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції дійшов обґрунтованого висновку, з яким погоджується й колегія суддів, що судом першої інстанції вірно встановлена сукупність усіх передбачених законом ознак складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 296 КК України, і дійшов обґрунтованого висновку про наявність у діях ОСОБА_5 саме хуліганства, тобто грубого порушення громадського порядку з мотивів явної неповаги до суспільства, що супроводжувалось особливою зухвалістю.
Колегія суддів вважає безпідставними доводи захисту про те, що ухвалюючи обвинувальний вирок, суд упереджено, безпідставно і необґрунтовано послався на докази, які є суперечливими, незаконними та недопустимими, які суд дослідив та жодним чином не мотивував цього у вироку, обмежившись лише переліком цих доказів без посилання на обставини, які ними доведено, оскільки, як зазначалось вище, суд належно та в повній мірі надав оцінку обставинам справи та дійшов до мотивованих висновків щодо дій ОСОБА_5 . 
З огляду на наведене, під час апеляційної перевірки обвинувального вироку місцевого суду враховуючи всі обставини справи, колегія суддів дала належну оцінку доводам апеляційної скарги захисника та обґрунтовано залишила рішення місцевого суду без змін.
Вирок суду першої інстанції та ухвала апеляційного суду є належно вмотивованими та обґрунтованими і за змістом відповідають вимогам статей 370, 374, 419 КПК України.
На думку колегії суддів касаційного суду судами попередніх інстанцій дотримано вимоги кримінального процесуального закону під час розгляду вказаного кримінального провадження.
З огляду на викладене, обґрунтування касаційної скарги не містить переконливих доводів, які викликають необхідність перевірки їх за матеріалами кримінального провадження, а з касаційної скарги та доданих до неї копій судових рішень вбачається, що підстав для задоволення скарги немає, а тому у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити відповідно до вимог п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України.
Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 Кримінального процесуального кодексу України, колегія суддів

постановила:
відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою захисника ОСОБА_4 , який діє в інтересах засудженого ОСОБА_5 на вирок Голосіївського районного суду м. Києва від 22 вересня 2025 року та ухвалу Київського апеляційного суду від 07 квітня 2026 року.
Ухвала є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3