ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/3594/26 Справа № 932/9953/25 	  	Суддя у 1-й інстанції - Сітніков Т. Б. Суддя у 2-й інстанції - Городнича В. С.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 червня 2026 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючого - Городничої В.С.,
суддів: Петешенкової М.Ю., Макаров М.О.,
за участю секретаря судового засідання — Усенко Я.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції у м.Дніпрі апеляційну скаргу  ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Сергієвська Анетта Юріївна, на ухвалу Шевченківського районного суду м.Дніпра від 29 жовтня 2025 року про забезпечення позову, у складі судді Сітнікова Т.Б., по справі № 932/9953/25 за позовною заявою  ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , треті особи — Орган опіки та піклування адміністрації Соборного району Дніпровської міської ради, Орган опіки та піклування адміністрації Шевченківського району Дніпровської міської ради, про позбавлення батьківських прав, – 
ВСТАНОВИЛА:

В провадженні Шевченківського районного суду м.Дніпра знаходиться цивільна справа за позовом  ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , треті особи — Орган опіки та піклування адміністрації Соборного району Дніпровської міської ради, Орган опіки та піклування адміністрації Шевченківського району Дніпровської міської ради, про позбавлення відповідача батьківських прав щодо його двох дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .
У жовтні 2025 року ОСОБА_2 звернулась до суду із заявою про забезпечення позову, в якій просила вжити заходи забезпечення позову шляхом забезпечити позов шляхом заборони ОСОБА_1 вчиняти дії, направлені на прийняття рішень щодо організації освітнього процесу  ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2  (шкільного та позашкільного) - втручання в освітній процес, у тому числі, але не виключно, обрання закладу освіти, секцій, спортивних закладів тощо, до набрання даним рішенням законної сили, обґрунтовуючи це тим, що відповідач свідомо нехтує своїми батьківськими обов`язками, своїми діями травмує дітей морально та психологічно, здійснюючи на них тиск та маніпулювання, вчиняє дії, що суперечать інтересам дітей, їх розвитку, освіті, соціалізації. Наразі діти проживають з позивачкою та знаходяться на її утриманні. Діти відвідують Вальфдорську початкову школу ім. Януша ОСОБА_5 у Кракові. Договори про навчання дітей були укладені між школою та ОСОБА_2 , вона ж і сплачує повністю вартість навчання, а саме 950 польських злотих на місяць за ОСОБА_6 , та 1150 польських злотих за ОСОБА_7 . Батько взагалі не цікавився шкільним життям дітей та вартістю навчання (що підтверджується відповідними довідками, доданими до позовної заяви). На сьогоднішній день, після порушення справи про недоторканість позивачки з боку відповідача (відповідач наніс тілесні ушкодження позивачці в присутності дитини) та притягнення останнього до кримінальної відповідальності, він почав вчиняти дії, направлені на розлагодження життя позивачки та їхніх спільних дітей, перешкоджає здоровому відпочинку дітей, не надає дозволів на відвідування дітьми табору відпочинку. Це зумовлено погрозами в бік дітей щодо їх свідчень в рамках зазначеного кримінального провадження з метою схилення дітей змінити свідчення щодо його вчинку впродовж розгляду кримінальної справи щодо цього випадку, а після її розгляду - помсти дітям за їх свідчення проти батька.
Наразі відповідач чинить перешкоди у навчанні дітей, відвідуванні дітьми навчального закладу, гуртків, спортивних здорів та втручається у освітній процес, що негативно впливає на моральний стан дітей.
На сьогоднішній день гостро постало питання з боку адміністрації школи стосовно дій відповідача та його втручання у освітній процес. Адміністрація школи занепокоєна його поведінкою, виявила побоювання залишитися без дозволу на працю у зв`язку із регулярними скаргами відповідача до установ освіти.
Діти наразі не виявляють бажання змінювати школу, в яку вони поступили декілька років тому. Позивачку, як матір дітей, повністю влаштовує якість освіти, соціалізація дітей, їх моральний, фізичний та духовний розвиток, який забезпечує даний навчальний заклад, та взагалі настрій дітей щодо відвідування школи.
Також позивач зазначає, що основне навчання дітей, тобто школа, та позакласне навчання (гуртки), підібрані за інтересами дітей, щоб їм було максимально комфортно, зручно і цікаво навчатися, соціалізуватися та розвиватися згідно їх віку.
Таким чином, позивач у справі, як мати дітей, максимально створює умови для дітей, виходячи з їх інтересів, бажань та зацікавленості до навчання і розвитку. При цьому саме позивач бере на себе їх матеріальне забезпечення.
Метою подання цієї заяви позивачем є запобігання порушення прав дітей, оскільки позивач, намагаючись забезпечити виключно інтереси дітей, вчиняє дії щодо інтересів дітей, тоді як всі дії батька направляються і вчиняються виключно в інтересах його самого (намагання уникнути кримінальної відповідальності, намагання уникнути сплати аліментів тощо) та задоволення його амбіцій, що саме і порушує всі можливі права та інтереси дітей. Вжиття зазначених заходів забезпечення позову сприятиме ефективному захисту порушених прав позивача та малолітніх дітей.
Ухвалою Шевченківського районного суду м.Дніпра від 29 жовтня 2025 року заяву задоволено повністю.
В порядку забезпечення позову заборонити ОСОБА_1 вчиняти дії, направлені на прийняття рішень щодо організації освітнього процесу ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (шкільного та позашкільного) - втручання в освітній процес, у тому числі, але не виключно, обрання закладу освіти, секцій, спортивних закладів тощо, до набрання даним рішенням законної сили.
Ухвала підлягає негайному виконанню з дня її постановлення незалежно від її оскарження і відкриття виконавчого провадження (а.с.19,20 виділених матеріалів з цивільної справи №932/9953/25).
Ухвала суду мотивована тим, що позовні вимоги, заявлені у позові, стосуються позбавлення відповідача батьківських прав щодо спільних з позивачем неповнолітніх дітей, та у відповідності до обраного заявником за ч.1 ст. 150 ЦПК України виду забезпечення, є співмірними із заявленими вимогами позову, а заява ОСОБА_2 є обґрунтованою та відповідає вимогам ст. 149-151 ЦПК України.
Не погодившись із ухвалою суду першої інстанції, ОСОБА_1 подав через свого представника — адвоката Сергієвську А.Ю. у січні 2026 року засобами поштового зв`язку апеляційну скаргу, в якій просить скасувати ухвалу суду та направити справу до суду першої інстанції для продовження розгляду, посилаючись на те, що ухвала постановлена з порушенням норм матеріального та процесуального закону. Наголошує на тому, що обставини, викладені у заяві ОСОБА_2 , не відповідають фактичним обставинам справи, а суд першої інстанції при розгляді цієї заяви не з`ясував у повній мірі таких обставин, порушивши батьківські права відповідача, що передбачено ст. 7,141,150,151,153,155,157 СК України, ст. 51 Конституції України, положення Декларації про загальні принципи державної політики України щодо сім`ї та жінки, ст. 18 Конвенції про право дитини (а.с.23-27 виділених матеріалів з цивільної справи №932/9953/25 ).
У червні 2026 року заявник ОСОБА_2 подала в системі “Електронний суд” через свого представника — адвоката Соколову Г.Ю. додаткові письмові пояснення, в яких зазначає, що співмірність та мета поданої заяви повністю відповідає фактичним обставинам справи, враховуючи, що усі витрати на утримання дітей несе фактично ОСОБА_2 , відповідач має заборгованість по сплаті аліментів у розмірі 72156,87 польських злотих, що також підтверджується і рішенням Соборного районного суду м. Дніпра від 121 листопада 2025 ркоу у справі №201/1423/25 про стягнення з останнього на користь позивача пені за несвоєчасну сплату аліментів у розмірі 497355,78 грн. Рішення суду досі відповідачем не виконано, як і не сплачуються поточні платежі по аліментам. Разом з цим наголошує, що відповідача було притягнуто до кримінальної відповідальності за несплату аліментів, в рамках чого відповідач заявив, що має змогу сплачувати аліменти, але не бажає цього робити з підстав можливості позивача ОСОБА_2 самостійно це робити за допомогою партнерів та її батька, що, на думку позивача, є умисним уникненням такого його обов`язку. Також наголошує на тому, що відповідач станом на тепер може не надати своєї згоди щодо відправлення дітей у певний дитячий табір на оздоровлення, для відпочинку, що значно ускладнює як вибір такого табору, так і його відвідування дітьми, в порушення їх прав.
При цьому ОСОБА_2 , як і представники третіх осіб, своїм правом, передбаченим ст. 360 ЦПК України, на подання відзиву на апеляційну скаргу не скористались, але, в силу ч.3 ст. 360 ЦПК України, відсутність відзивів на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду судового рішення по суті вимог скарги.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість ухвали суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу належить задовольнити, а ухвалу суду скасувати, з наступних підстав.
Так, колегією суддів встановлено, що задовольняючи заяву та з`ясувавши характер спірних правовідносин, суд першої інстанції наголосив, що обраний заявником вид забезпечення позову про позбавлення відповідача батьківських прав відповідає вимогам ст. 149-151 ЦПК України та є співмірним з такими вимогами позову.
Колегія суддів не погоджується із таким висновком районного суду та вважає його необґрунтованим з наступних підстав.
Так, колегія суддів відзначає, що, застосовуючи положення ст. 149-150, 151, 153 ЦПК України при розгляді заяв про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.
Цивільній процесуальний закон не зобов`язує суд при розгляді питань про забезпечення позову перевіряти обставини, які мають значення для справи, а лише запобігає ситуації, при якій може бути утруднено виконання рішення при задоволенні позову. Заходи забезпечення позову повинні застосовуватись лише у разі необхідності та бути співмірними із заявленими вимогами, оскільки безпідставне забезпечення позову може призвести до порушення прав та законних інтересів. При цьому ухвалою про забезпечення позову не може вирішуватися спір по суті.
При розгляді заяви про забезпечення позову, суд враховує практику Європейського суду з прав людини. Так, згідно п. 43 Рішення по справі «Шмалько проти України» право на суд одним з аспектів якого є право на доступ, тобто право подати позов з приводу цивільно-правових питань до суду. Однак це право було б ілюзорним, якби правова система держави допускала, щоб остаточне судове рішення, яке має обов`язкову силу, не виконувалося на шкоду одній зі сторін. Таким чином, невжиття заходів забезпечення позову, може призвести до утруднення виконання рішення суду, а відтак й до порушення права особи на доступ до правосуддя, в аспекті ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Відповідно до частин першої та другої статті 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.
Метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій з боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, у тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення. Суд застосовує заходи забезпечення позову у разі, якщо існує очевидна небезпека заподіяння шкоди правам, свободам та інтересам позивача до ухвалення рішення в справі.
Забезпечення позову - це тимчасове обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних із ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника). Зазначені обмеження встановлює суд в ухвалі, вони діють до заміни судом виду забезпечення позову або скасування заходів забезпечення позову.
У ч.3 ст. 150 ЦПК України встановлені види забезпечення позову, зокрема, як окремий вид заходів у вигляді встановленням обов`язку вчинити певні дії, у разі якщо спір виник із сімейних правовідносин.
Відповідно до статті 150 ЦПК України види забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.
Співмірність передбачає співвідношення негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, майнових наслідків накладенням арешту на майно чи заборони відповідачу здійснювати певні дії.
Отже, при вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням такого: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; ймовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, які не є учасниками.
Забезпечення позову за висновками Верховного Суду України в постанові № 6-605цс16 від 25 травня 2016 року – це, по суті, обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних із ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника), через що заходи забезпечення мають гарантувати можливість ефективної реалізації на практиці вимоги позивача на випадок розв`язання спору на його користь.
Під забезпеченням позову розуміють сукупність процесуальних дій, що гарантують виконання рішення суду в разі задоволення позовних вимог. Таким чином, особи, які беруть участь у справі, мають можливість уникнути реальних ризиків утруднення чи неможливості виконання рішення суду, яким буде забезпечений судовий захист законних прав, свобод та інтересів цих осіб. Важливим є об`єктивне існування таких ризиків, а також те, що застосування заходів забезпечення позову дійсно необхідне, що без їхнього застосування права, свободи та законні інтереси заявника клопотання будуть порушені, що підтверджують належні та допустимі докази. Також важливо, щоб цей заявник не мав на меті зловживання процесуальними правами та порушення законних прав іншого учасника справи, до якого мають бути застосовані зазначені заходи. Його метою має бути створення умов, за яких не існуватиме перешкод для виконання судового рішення. Отже, механізм забезпечення позову передбачає, що учасники спору повинні: належно обґрунтувати підстави застосування відповідного заходу забезпечення позову; зазначити обставини, які засвідчують те, що невжиття такого заходу може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду; підтвердити такі обставини належними та допустимими доказами (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 18 травня 2021 року в справі №914/1570/20).
Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд повинен співвідносити негативні наслідки від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів, як про це зазначено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі № 381/4019/18.
За висновками Верховного Суду, викладеними у постанові від 09 листопада 2020 року у справі №753/9433/17 батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини (частина друга статті 15 Закону України "Про охорону дитинства"). 
Відповідно до частини другої статті 150 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток.
Згідно із вимогами статті 153 СК України мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом.
Системний аналіз наведених норм матеріального права дає підстави вважати, що батько, який проживає окремо від дитини, також має право на особисте спілкування з нею, а мати не має права перешкоджати батьку спілкуватися з дитиною, та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не має негативного впливу на нормальний розвиток дитини.
Зобов`язання матері дитини повідомляти батька про факти захворювання та лікування дитини, про від`їзд (обставини й напрямок) дитини за межі міста більше ніж на два дні, не є діянням, спрямованим на обмеження волевиявлення особи, і входить до поняття надання інформації про дитину, що є складником контакту з дитиною. Водночас повідомлення батьку про важливі факти із життя дитини не можна розцінювати як обтяжливе зобов`язання. 
Відповідно до ч. 3 ст. 150 ЦПК України заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.
Колегія суддів наголошує, що, хоча судом першої інстанції і встановлено вірно характер спірних правовідносин у даній справі, однак не враховано самого предмету цього позову відносно вимог заяви ОСОБА_2 , який фактично є тотожним із заявленими вимогами заяви про забезпечення цього позову, адже вимоги заборони батькові у вигляді невчинення дій щодо прийняття участі у виборі дитячих закладів, шкіл, таборів літнього відпочинку тощо для його дітей безпосередньо входять до батьківських обов`язків, передбачених нормами СК України, які позивач піддає сумніву у позові, прохаючи позбавити відповідача таких його батьківських прав відносно двох неповнолітніх дітей.
Колегія суддів наголошує, що є незрозумілим яким чином невжиття саме такого заходу забезпечення позову буде перешкоджати виконувати судове рішення у разі задоволення позову ОСОБА_2 щодо позбавлення відповідача його батьківських прав, натомість, заявник прямо такими вимогами заяви втручається у розгляд здійснення відповідачем таких його батьківських прав, що є предметом розгляду справи по суті спору та що заборонено наведеними вище нормами процесуального законодавства.
Колегія суддів повністю приймає до уваги доводи скаржника про те, що суд першої інстанції при постановленні оскаржуваної ухвали надав оцінку фактичним обставинам справи, які є підставою для вирішення спору по суті, при цьому вирішивши питання про позбавлення відповідача його таких батьківських прав відносно його двох неповнолітніх дітей, всупереч дійсної мети вжиття заходів забезпечення позову за положеннями ст. 149-150 ЦПК України, адже такий спосіб заходів аж ніяк не може вплинути на можливість ефективної реалізації вимог позивача ОСОБА_2 на випадок розв`язання спору на її користь.
Колегія суддів, приймаючи доводи скаржника про наявність підстав для скасування ухвали суду першої інстанції, наголошує, що суд першої інстанції не дослідив, у який саме спосіб може бути унеможливлено чи істотно утруднено виконання рішення у даній справі у разі задоволення позовних вимог про позбавлення відповідача його батьківських прав щодо дітей, а тому і не надав уваги невідповідності обраного позивачем виду забезпечення позову щодо позовних вимог позивача, їх обґрунтування та самого предмету спору, помилково застосувавши заявлений вид забезпечення позову, передбачений п.3 ч.1 ст. 150 ЦПК України.
Виходячи з викладеного, встановивши, що позивач заявила про спосіб забезпечення позову, який фактично є предметом спору між нею та відповідачем щодо позбавлення останнього його таких батьківських прав, колегія суддів вважає, що підстави для вжиття заходів забезпечення позову за заявою ОСОБА_2 у такий спосіб відсутні.
Згідно з п. 4 ч. 1 статті 376 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права. Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення лише за умови, якщо це порушення призвело до ухвалення незаконного рішення. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.
Враховуючи встановлення колегією суддів порушення судом першої інстанції норм як матеріального, так і процесуального права, колегія суддів доходить висновку про застосування положень ст. 376 ЦПК України та скасування ухвали Шевченківського районного суду м.Дніпра від 29 жовтня 2025 року про забезпечення позову з відмовою у задоволенні заяви ОСОБА_2 .
Керуючись ст. ст. 259, 367, 374, 376 ЦПК України, колегія суддів, –
УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Сергієвська Анетта Юріївна — задовольнити частково.
Ухвалу Шевченківського районного суду м.Дніпра від 29 жовтня 2025 року —  скасувати та ухвалити нове рішення.
У задоволенні вимог заяви ОСОБА_2 , в інтересах якої діє адвокат Соколова Ганна Юріївна, про забезпечення позову — відмовити.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів. 

Вступна та резолютивна частини постанови проголошені “09” червня 2026 року.
Повний текст постанови складено “17” червня 2026 року. 

Головуючий:         В.С. Городнича

Судді:          М.Ю. Петешенкова

М.О.Макаров