Справа № 503/727/26 
Провадження № 2/503/825/26 

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 червня 2026 року Кодимський районний суд Одеської області у складі:
головуючого - судді Сердюка Б.С.,
за участю секретаря судового засідання Клемпуш Ю.В.,
розглянувши у підготовчому судовому засіданні в залі суду в м. Кодима цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна, що є спільною сумісною власністю подружжя,

УСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про поділ майна, що є спільною сумісною власністю подружжя.
Позовні вимоги мотивовані тим, що сторони майже 45 років перебували у зареєстрованому шлюбі, який був розірваний 05 серпня 2024 року. Перебуваючи у шлюбі за рахунок спільних коштів сторонами був збудований житловий будинок, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 , власником якого у правовстановлюючих документах зазначений відповідач.
Враховуючи норми Сімейного кодексу України позивачка вважає будинок, який було набуто в період спільного проживання із відповідачем, об`єктом права спільної сумісної власності, який належить сторонам по справі, виходячи з принципу рівності часток співвласників у праві спільної сумісної власності та просить провести розподіл спільного майна подружжя по 1/2 частині зазначеного будинку.
В судове засідання позивачка не з`явилася, надала заяву про підтримання позовних вимог та розгляд справи без її участі.
Відповідач в судове засідання не з`явився, надав до суду заяву у якій просить провести розгляд справи без його участі та зазначає, що визнає позовні вимоги.
Оскільки всі учасники справи в судове засідання не з`явились, враховуючи положення ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.
Дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав.
Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Положеннями ч. 2 ст. 3 СК України визначено, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.
Згідно зі ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: майно, набуте нею, ним до шлюбу, майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування, майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.
Статтею 60 СК України передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Статтею 63 СК України визначено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.
Згідно з ч. 1 ст. 70 СК України, у разі поділу майна, що є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними.
Таким чином позивач та відповідач мають право при поділі майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, отримати рівні частини вказаного майна.
Відповідно до п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 №11 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.
Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов`язальними правовідносинами, тощо.
Право подружжя на поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, закріплено у ст. 69 СК України.
Відповідно до частини третьої статті 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.
За положеннями ч. 1, 2 ст. 372 ЦК України майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними, крім випадків, установлених законом. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.
Згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 307953823 від 22 серпня 2022 року, право власності на житловий будинок, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 , було зареєстровано за відповідачем 22 серпня 2022 року.
На підставі свідоцтва про укладення шлюбу серії НОМЕР_1 від 09 вересня 1979 року та свідоцтва про розірвання шлюбу серії НОМЕР_2 виданого 05 серпня 2024 року судом встановлено, що сторони перебували в зареєстрованому шлюбі в період з 09 вересня 1979 року по 05 серпня 2024 року.
Враховуючи вказані вище докази, суд вважає доведеним, що зазначений житловий будинок є спільним майном подружжя.
Отже, спірне майно є спільною сумісною власністю позивачки та відповідача, оскільки сторони його набули під час шлюбу, а тому воно підлягає поділу у рівних частках.
Згідно ч. 1 ст. 142 ЦПК України, у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову.
Аналогічні вимоги містяться у ч. 3 ст. 7 Закону України "Про судовий збір".
Крім того, згідно з нормами ч. 1 ст. 141 ЦПК України, стороні на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені ним і документально підтверджені судові витрати.
Оскільки до початку розгляду справи по суті відповідач визнав позов, суд вважає необхідним повернути позивачці з державного бюджету 50% судового збору сплаченого нею при поданні позову, що складає 665,75 грн, а інша частина в розмірі 665,75 грн, відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України, підлягає стягненню з відповідача на користь позивачки.
Керуючись ст.ст. 258, 259, 264, 265 ЦПК України, суд 

УХВАЛИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна, що є спільною сумісною власністю подружжя задовольнити.
Визнати за ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_3 , право власності на 1/2 частину житлового будинку з господарськими будівлями за адресою: АДРЕСА_1 .
Визнати за ОСОБА_2 , РНОКПП НОМЕР_4 , право власності на 1/2 частину житлового будинку з господарськими будівлями та надвірними спорудами за адресою: АДРЕСА_1 .
Повернути ОСОБА_1 з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого нею при поданні позову, що складає 665 грн 75 коп.
Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір в розмірі 665 грн 75 коп.
Рішення набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.
Апеляційна скарга на рішення суду подається до Одеського апеляційного суду, протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому відповідного рішення.

Суддя         Б.С. Сердюк