Справа № 447/1709/25 Головуючий у 1 інстанції: ОСОБА_1 
Провадження № 11-кп/811/167/26 Доповідач: ОСОБА_2 

ВИРОК
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 червня 2026 року у м. Львові колегія суддів судової палати у кримінальних справах Львівського апеляційного суду в складі:

головуючого - судді ОСОБА_2 , 
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 
секретаря ОСОБА_5 

розглянула у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу заступника керівника Львівської обласної прокуратури ОСОБА_6 на вирок Миколаївського районного суду Львівської області від 8 січня 2026 року щодо ОСОБА_7 ,

за участю: прокурора ОСОБА_8 
захисника – адвоката ОСОБА_9 ( в режимі відеоконференції),
обвинуваченого ОСОБА_7 ( в режимі відеоконференції), 

встановила:

вищенаведеним вироком  ОСОБА_7 визнано винним у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 357, ч. 4 ст. 185 КК України, та призначено йому покарання: за вчинення кримінального проступку, передбаченого ч. 1 ст. 357 КК України – у виді 1 (одного) року обмеження волі; за вчинення злочинів, передбачених ч. 4 ст. 185 КК України – у виді 5 (п?яти) років позбавлення волі.
На підставі ч. 1 ст. 70 КК України, визначено ОСОБА_7 покарання шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим та призначено остаточне покарання у виді 5 (п?яти) років позбавлення волі.
На підставі ст. 75 КК України, звільнено ОСОБА_7 від відбування покарання у виді позбавлення волі з випробуванням з іспитовим строком 3 (три) роки, поклавши на нього обов`язки, передбачені ст. 76 КК України.
Судом встановлено, що 07.05.2025 близько 16:00 год. ОСОБА_7 , перебуваючи неподалік непрацюючого дитячого садочку №9 по пр. Шевченка, 32-б у м. Новий Розділ, Стрийського району Львівської області, діючи умисно, з корисливих мотивів, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер свого діяння, передбачаючи його суспільно небезпечні наслідки і бажаючи їх настання, знайшов на землі банківську картку для виплат АТ КБ «ПриватБанк» № НОМЕР_1 , та банківську карту АТ «Універсал Банк» № НОМЕР_2 з безконтактною технологією «PayPass», належні потерпілому ОСОБА_10 , які останній втратив разом із чоловічою барсеткою внаслідок власної необережності, і за якими можна ідентифікувати їх власника, та зберігав при собі з метою подальшого викрадення грошових коштів.
Таким чином, ОСОБА_7 вчинив викрадення офіційних документів з корисливих мотивів, тобто у вчинив кримінальний проступок, передбачений ч. 1 ст. 357 КК України.
Окрім цього, ОСОБА_7 , достовірно знаючи, що в країні діє воєнний стан, встановлений Указом Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24.02.2022 і затверджений Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24.02.2022, який неодноразово продовжувався, 07.05.2025 у період часу з 16:59 год. по 20:00 год., маючи умисел на протиправне збагачення, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер свого діяння та його суспільно небезпечні наслідки, і бажаючи їх настання, із раніше незаконно привласненої банківської картки АТ КБ «ПриватБанк» № НОМЕР_1 (IBAN НОМЕР_3 ), що належить потерпілому ОСОБА_10 , повторно здійснив викрадення грошових коштів на суму 9 575,00 грн., шляхом безготівкового розрахунку за покупки продовольчих товарів у магазинах «Росинка», «Овація», «Олена», «Продукти» у м. Новий Розділ, Стрийського району Львівської області.
Внаслідок вищевказаних злочинних дій ОСОБА_7 заподіяв ОСОБА_11 майнову шкоду у розмірі 9 575,00 грн.
Таким чином, ОСОБА_7 повторно вчинив таємне викрадення чужого майна (крадіжку), в умовах воєнного стану, тобто вчинив злочин, передбачений ч. 4 ст. 185 КК України.
Окрім цього, ОСОБА_7 , достовірно знаючи, що в країні діє воєнний стан, який встановлений Указом Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24.02.2022 і затверджений Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24.02.2022, який неодноразово продовжувався, 07.05.2025 близько 16:00 год., перебуваючи неподалік непрацюючого дитячого садочку №9 по пр. Шевченка, 32-б у м. Новий Розділ, Стрийського району Львівської області, маючи єдиний умисел на таємне викрадення чужого майна (крадіжку), повторно, з корисливих мотивів, з метою протиправного збагачення, діючи протиправно, тобто усвідомлюючи суспільно небезпечний характер свого діяння та його суспільно небезпечні наслідки, і бажаючи їх настання, знайшов на землі барсетку, в якій знаходились мобільний телефон марки «Хiaomi» моделі «Росо с40», ІМЕІ: НОМЕР_4 , IMEІ 2: НОМЕР_5 , вартістю згідно з висновком експертизи 3 789,57 грн., за яким можна ідентифікувати його власника та грошові кошти в сумі 1 000,00 грн., належні ОСОБА_10 , які останній втратив, внаслідок власної необережності, та розпорядився ними на власний розсуд, тим самим заподіяв потерпілому майнову шкоду на загальну суму 4 789,57 грн.
Таким чином, ОСОБА_7 повторно вчинив таємне викрадення чужого майна (крадіжку), в умовах воєнного стану, тобто вчинив злочин, передбачений ч. 4 ст. 185 КК України.
Не погоджуючись з цим вироком,заступник керівника Львівської обласної прокуратури ОСОБА_6 подав апеляційну скаргу, в якій просить вирок Миколаївського районного суду Львівської області від 08.01.2026 щодо ОСОБА_7 скасувати в частині звільнення від відбування покарання на підставі ст.75 КК України. Виключити з обставин, які пом`якшують покарання, щире каяття. Ухвалити новий вирок, яким ОСОБА_7 визнати винуватим у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст.357, ч.4 ст.185 КК України, та призначити покарання за вчинення кримінального проступку, передбаченого ч.1 ст.357 КК України, у виді обмеження волі на строк 1 рік; за вчинення злочинів, передбачених ч.4 ст.185 КК України – у виді позбавлення волі на строк 5 років.
На підставі ч.1 ст.70 КК України за сукупністю кримінальних правопорушень шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим призначити ОСОБА_7 остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років. 
Апеляційні вимоги мотивовані тим, що суд першої інстанції, звільняючи ОСОБА_7 від відбування покарання, не надав належної оцінки обставинам, що характеризують тяжкість злочинів, даних про особу обвинуваченого, який неодноразово судимий, тяжкості наслідків, що обумовило прийняття необґрунтованого рішення щодо застосування положень ст. 75 КК України. Також зазначає, що судом безпідставно враховано як обставину, що пом`якшує покарання обвинуваченому щире каяття. 
При апеляційному розгляді прокурор підтримав апеляційну скаргу, та просив таку задоволити.
Обвинувачений ОСОБА_7 та його захисник – адвокат ОСОБА_9 заперечили апеляційну скаргу прокурора та просили залишити оскаржуваний вирок без змін.
Колегія суддів, заслухавши доповідача про обставини справи і зміст апеляційної скарги, пояснення присутніх учасників судового провадження, вивчивши матеріали провадження, дослідивши доводи апеляційної скарги, приходить до таких висновків.
Згідно вимог ч.1 ст.404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.
Висновки суду першої інстанції про доведеність вини ОСОБА_7 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст.357, ч.4 ст.185 КК України, за встановлених судом першої інстанції обставин, кваліфікація його дій, в апеляційній скарзі не оспорюються, а тому, з урахуванням вимог ч. 1 ст. 404 КПК України, апеляційним судом не переглядаються. 
Перевіряючи вирок в частині правильності призначення покарання ОСОБА_7 колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, з урахуванням доводів поданої апеляційної скарги, неправильно застосував положення ст. 75 КК України, з наступних підстав.
Відповідно до ст. 370 КПК України, судове рішення суду апеляційної інстанції повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом, обґрунтованим - є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу, а вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.
Згідно статей 50, 65 КК України, особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання необхідне й достатнє для її виправлення та попередження вчинення нових злочинів. Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання має бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного. При виборі покарання мають значення й повинні братися до уваги обставини, які його пом`якшують та обтяжують.
Відповідно до ч.1 ст.75 КК України якщо суд, крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення, кримінальне правопорушення, пов`язане з корупцією, кримінальне правопорушення, передбачене статтями 403, 405, 407, 408, 429 цього Кодексу, вчинене в умовах воєнного стану чи в бойовій обстановці, порушення правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту особами, які керували транспортними засобами у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебували під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, катування, передбачене частиною третьою статті 127 цього Кодексу, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.
Як убачається з оскарженого вироку, призначаючи ОСОБА_7 покарання, суд першої інстанції зазначив про: ступінь тяжкість вчинених кримінальних правопорушень, а саме те, що обвинувачений вчинив кримінальний проступок, передбачений ч. 1 ст. 357 КК України, та тяжкі злочини, передбачені ч. 4 ст. 185 КК України, обставини вчинення кримінальних правопорушень, дані про особу обвинуваченого, який є особою молодого віку, проте, не працевлаштований, суспільно-корисною діяльністю не займається, неодружений, утриманців не має, за місцем проживання характеризується типово, раніше неодноразово судимий, востаннє вироком Миколаївського районного суду Львівської області від 22.06.2022 за ч. 2 ст. 185, ч. 1 ст. 309 КК України, зміненого вироком Львівського апеляційного суду від 07.03.2023 у частині призначеного покарання, будучи звільненим з місць позбавлення волі 08.11.2024 у зв?язку з відбуттям покарання, вчинив кримінальний проступок та новий злочин проти власності через пів року після звільнення, такі пом`якшуючі обставини як щире каяття, активне сприяння розкриттю кримінальних правопорушень, та відсутність обставин, які обтяжують покарання.
Згідно з досудовою доповіддю ймовірність вчинення обвинуваченим ОСОБА_7 злочину повторно – високий, ризик небезпеки для суспільства, у тому числі для окремих осіб – високий, орган пробації вважає, що виправлення неможливе без ізоляції від суспільства.
Пославшись на вказані обставини, суд дійшов висновку про необхідність призначення ОСОБА_7 за ч.1 ст.357, ч.4 ст.185, 70 КК України остаточного покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років, а також про можливість звільнення обвинуваченого від відбування призначеного покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК України, встановивши іспитовий строк тривалістю 3 роки та поклавши на нього обов`язки, передбачені ст. 76 КК України.
При цьому, будь-яких переконливих мотивів в обґрунтування рішення стосовно звільнення ОСОБА_7 від відбування покарання з випробуванням суд у вироку не навів.
Так, суд першої інстанції у повній мірі не врахував, що обвинувачений ОСОБА_7 раніше неодноразово судимий, у тому числі за вчинення злочинів проти власності, маючи непогашену судимість, через невеликий проміжок часу після відбуття покарання за попереднім вироком, вчинив нові кримінальні правопорушення, у тому числі злочини проти власності.
Зокрема, ОСОБА_7 раніше неодноразово судимий, у тому числі вироком Миколаївського районного суду Львівської області від 05.03.2019 за ч.3 ст.15, ч.2 ст.185 КК України до 2 років обмеження волі, на підставі ст.75 КК України звільнений від відбування покарання з іспитовим строком 1 рік, згідно з ухвалою Миколаївського районного суду Львівської області від 11.11.2019, звільнення від відбування покарання з випробуванням скасовано та направлено обвинуваченого відбувати покарання; вироком Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 30.03.2020 за ч.2 ст.185, ст.71 КК України призначено покарання у виді 2 років 2 місяців обмеження волі; вироком Миколаївського районного суду Львівської області від 29.05.2020 за ч.2 ст.185 КК України до покарання у виді обмеження волі строком на 2 роки 4 місяці (звільнений 03.09.2021 у зв`язку із відбуттям терміну покарання), вироком Миколаївського районного суду Львівської області від 22.06.2022 за ч.2 ст.185. ч.1 ст.309 КК України до покарання у виді позбавлення волі строком на 3 роки, на підставі ст.75 КК України звільнений від відбування покарання з іспитовим терміном 2 роки, вироком Львівського апеляційного суду від 07.03.2023 вирок від 22.06.2022 скасовано у зв`язку із безпідставним застосуванням ст. 75 КК України, призначено покарання у виді позбавлення волі строком на 3 роки. Згідно із оскаржуваним вироком, ОСОБА_7 звільнений 08.11.2024 від відбуття покарання. Уже 07.05.2025 ним вчинено кримінальний проступок, передбачений ч.1 ст.357 КК України, та тяжкий злочин проти власності, передбачений ч.4 ст.185 КК України.
Зазначені обставини негативно характеризують особу обвинуваченого та викликають обґрунтований сумнів про можливість його виправлення та запобіганню вчиненню ним нових злочинів без відбування покарання.
Також суд при призначенні обвинуваченому покарання не надав значення тяжкості кримінальних правопорушенням.
Так, згідно із оскаржуваним вироком, ОСОБА_7 вчинив 2 злочини, передбачені ч.4 ст.185 КК України, які відповідно до ст.12 КК України відносяться до категорії тяжких, є умисними та корисливими; ці злочини вчинені упродовж нетривалого періоду часу, а саме 07.05.2025, через півроку після звільнення 08.11.2024 від відбування покарання за попереднім вироком та злочинами завдано шкоду потерпілому ОСОБА_10 на загальну суму 14 364,57 грн., дані про відшкодування якої у матеріалах справи відсутні. 
Таким чином, колегія суддів визнає обґрунтованими апеляційні вимоги прокурора про те, що у даному випадку звільнення ОСОБА_7 від відбування покарання з випробуванням не сприятиме досягненню мети покарання, яка полягає у виправленні засуджених, а також запобіганні вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами.
При цьому, всупереч апеляційним доводам прокурора, колегія суддів не ставить під сумнів наявність у ОСОБА_7 щирого каяття з приводу вчинених ним дій, за яких його засуджено оскаржуваним вироком.
Так, з обвинувального акта убачається, що під час досудового розслідування органом досудового розслідування було встановлено відсутність обставини, які б обтяжували покарання ОСОБА_7 та наявність обставин, які його пом`якшує щире каяття та активне сприяння розкриттю злочину.
Обвинувальний акт був затверджений прокурором та скерований до суду. Під час судового розгляду було встановлено факт визнання ОСОБА_7 своєї вини за пред`явленим обвинуваченням та в порядку ч. 3 ст. 349 КПК України було визнано недоцільним дослідження зібраних у кримінальному провадженні доказів, з чим погодились всі учасники кримінального провадження, в тому числі й сторона обвинувачення.
Тобто, окрім відомостей, що характеризують особу обвинуваченого ОСОБА_7 , інші докази у кримінальному провадженні не досліджувались, викладені в обвинувальному акті обставини, в тому числі і факт наявності пом`якшуючої обставини не оспорювалися та докази на підтвердження чи спростування наявності такої пом`якшуючої обставини також не досліджувались.
З огляду на викладене, безпідставною є вимога прокурора про виключення з вироку такої пом`якшуючої обставини, як щире каяття.
Не зважаючи на те, що в діях ОСОБА_7 встановлено наявність такої пом`якшуючої обставини, як щире каяття та активне сприяння у розкритті кримінального правопорушення, колегія суддів не може погодитись з висновками суду першої інстанції про можливість виправлення винного без ізоляції від суспільства.
За таких обставин, колегія суддів вважає, що висновок місцевого суду про можливість виправлення та перевиховання обвинуваченого без ізоляції від суспільства, зі звільненням його від відбування покарання з випробуванням, із застосуванням ст. 75 КК України, є очевидно помилковим і свідчить про неправильне застосування кримінального закону.
При призначенні обвинуваченому покарання колегія суддів відповідно до вимог ст. 65 КК України враховує ступінь тяжкості скоєних кримінальних правопорушень, обставини вчинення кримінальних правопорушень, дані про особу обвинуваченого, який є особою молодого віку, проте, не працевлаштований, суспільно-корисною діяльністю не займається, неодружений, утриманців не має, за місцем проживання характеризується типово, раніше неодноразово судимий, востаннє вироком Миколаївського районного суду Львівської області від 22.06.2022 за ч. 2 ст. 185, ч. 1 ст. 309 КК України, зміненого вироком Львівського апеляційного суду від 07.03.2023 у частині призначеного покарання, будучи звільненим з місць позбавлення волі 08.11.2024 у зв?язку з відбуттям покарання, вчинив кримінальний проступок та новий злочин проти власності через пів року після звільнення, обставини, що пом`якшують покарання - щире каяття, активне сприяння розкриттю кримінальних правопорушень, відсутність обставин, що обтяжують покарання. та дійшла висновку про необхідність призначення обвинуваченому покарання такого ж виду і на той самий строк, як його призначив суд першої інстанції, яке, однак, належить відбувати реально.
Саме таке покарання, на переконання колегії суддів, буде відповідати вимогам ст. 65 КК України за своїм видом та буде необхідним для досягнення його мети, тобто необхідним й достатнім для виправлення ОСОБА_7 та запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як ним, так і іншими особами.
З огляду на обставини, встановлені під час апеляційного розгляду, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга прокурора підлягає до часткового задоволення, а вирок суду в частині призначення ОСОБА_7 покарання із звільненням від відбування покарання - скасуванню з ухваленням свого вироку в цій частині.
У решті вирок суду першої інстанції щодо ОСОБА_7 слід залишити без змін.
Керуючись ст.ст.405, 407, 409, 413, 420, 426, ч.15 ст. 615 КПК України, колегія суддів, 
ухвалила:

апеляційну скаргу заступника керівника Львівської обласної прокуратури ОСОБА_6 – задоволити частково.
Вирок Миколаївського районного суду Львівської області від 8 січня 2026 року щодо ОСОБА_7 скасувати в частині призначення покарання.
Ухвалити в цій частині новий вирок, якимОСОБА_7 визнати винуватим у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст.357, ч.4 ст.185 КК України, та призначити покарання:
- за ч.1 ст.357 КК України у виді обмеження волі на строк 1 рік; 
- за ч.4 ст.185 КК України у виді позбавлення волі на строк 5 років.
На підставі ч.1 ст.70 КК України за сукупністю кримінальних правопорушень шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим призначити ОСОБА_7 остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років. 
В іншій частині вирок суду залишити без змін.
Вирок суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржений в касаційному порядку до Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду протягом трьох місяців з дня його проголошення, а засудженим, який тримається під вартою, - в той самий строк з дня вручення йому копії судового рішення.

Головуючий 

Судді