ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 травня 2026року 
м. Київ
справа № 643/6768/25
провадження № 51-589км26
Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати 
Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю:
секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,
прокурора ОСОБА_5 ,
розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу засудженого ОСОБА_6 на вирок Харківського апеляційного суду від 18 листопада 2025 року у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12025221150000125, за обвинуваченням
ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , 
уродженця м. Веймар (Німеччина), жителя АДРЕСА_1 ,
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 263 Кримінального кодексу України (далі - КК).
Зміст судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
Вироком Салтівського районного суду м. Харкова від 19 червня 2025 року 
ОСОБА_6 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 263 КК, та призначено йому покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років.
Відповідно до ст. 75 КК  ОСОБА_6 звільнено від відбування покарання у виді позбавлення волі з випробуванням з іспитовим строком 2 роки 6 місяців і покладено на нього низку обов`язків, передбачених ст. 76 КК. 
Вирішено питання щодо: процесуальних витрат; скасування арешту майна; речових доказів. 
За встановлених у вироку обставин ОСОБА_6 визнано винуватим у незаконному придбанні, носінні, зберіганні та збуті вогнепальної зброї і бойових припасів, придбанні і зберіганні вибухової речовини без передбаченого законом дозволу (ч. 1 
ст. 263 КК). 
Так, ОСОБА_6 , маючи умисел на незаконне придбання, носіння, зберігання та збут бойових припасів і вогнепальної зброї, без передбаченого законом дозволу, усупереч приписам «Положення про дозвільну систему», затвердженого постановою КМУ від 12 жовтня 1992 року № 576 та «Інструкції про порядок виготовлення, придбання, зберігання, обліку, перевезення та використання вогнепальної, пневматичної та холодної зброї, пристроїв вітчизняного виробництва для відстрілу патронів, споряджених гумовими чи аналогічними за своїми властивостями метальними снарядами несмертельної дії, а також боєприпасів до зброї та вибухових матеріалів», затвердженої наказом МВС України від 21 серпня 1998 року № 622, за невстановлених обставин, у невстановлені день, час і місці, але не пізніше 03 березня 2024 року незаконно придбав 100 пістолетних патронів калібру 7,62x25 ТТ, які є боєприпасами, придатними для стрільби та не пізніше 
18 червня 2024 року незаконно придбав нестандартну нарізну вогнепальну зброю калібру 5,3 мм під патрон калібру .22LR, зовні схожу на пістолет, яка є бойовою нарізною вогнепальною зброєю, придатною для здійснення пострілів, із внесенням змін у конструкцію саморобним способом. Переніс указане вище до місця свого проживання ( АДРЕСА_1 ), де почав зберігати. 
Крім того, ОСОБА_6 , діючи усупереч наведених вимог законодавства, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер свого діяння, передбачаючи суспільно небезпечні наслідки і бажаючи їх настання, діючи умисно, протиправно, не маючи передбаченого законом дозволу на придбання, носіння та зберігання боєприпасів та вогнепальної зброї, біля будинку № 130-В по просп. Тракторобудівників у м. Харкові 03 березня 2024 року, більш точний час не встановлено, незаконно збув ОСОБА_7 100 пістолетних патронів калібру 7,62x25 ТТ, які належать до боєприпасів придатних для стрільби, за що отримав від останнього гроші в сумі 5000 грн, а 18 червня 2024 року, більш точний час не встановлено, перебуваючи у тому ж місці, збув цій же особі вогнепальну зброю калібру 5,3 мм під патрон калібру .22LR, зовні схожий на пістолет та набої до неї 
у кількості 19 шт. калібру 5,6 мм (.22LR), за що отримав від ОСОБА_7 гроші в сумі 4000 грн.
Також, ОСОБА_6 , маючи умисел на незаконне придбання носіння, зберігання, бойових припасів та вибухових речовин, діючи всупереч наведених вище вимог законодавства, умисно, без передбаченого законом дозволу, за невстановлених обставин та у невстановлені день, час і місці, але не пізніше 07 січня 2025 року незаконно придбав бойові припаси різних калібрів у кількості 42 шт. та вибухову речовину - порох, переніс їх до місця свого проживання, де почав зберігати. Однак, протиправні дії ОСОБА_6 були припинені працівниками поліції, які 07 січня 
2025 року у результаті проведення обшуку за місцем його мешкання виявили та вилучили: 1) 8 предметів, конструктивно схожих на патрони калібру 7,62 мм, та 1 предмет, конструктивно схожий на патрон зі схожим калібром на 7,62 мм, 
з маркуваннями: - RWS 8x57 JS; - FC N/M 308; - FC N/M 308; - RWS 8x57 JS; - RWS 8x57 JS; - L 39 D 12; - L 39 D 12; - L 39 D 12; - 8*9 39 Р131, які є бойовими припасами 
- патронами. 2) 13 предметів, конструктивно схожих на патрони калібру 7,62 мм, та 3 предмети, конструктивно схожі на патрони невідомого калібру. Загальна кількість 16 шт. Маркування: - 339 78; - NC - Geco Knall 8 mm; на інших маркування встановити не вдалось можливим, які є бойовими припасами - патронами. 3) Металеву банку з порошкоподібною речовиною чорного кольору, яка є вибуховою речовиною 
- порохом. 4) 3 предмети, конструктивно схожі на патрони калібру 7,62 мм, 
на одному з яких є маркування: - 42 50, які є бойовими припасами 
- патронами. 5) 3 предмети, конструктивно схожі на патрони: калібром схожим 
на 11x59 з маркуванням - S.P.M. SFM III у кількості 2 шт.; калібром схожим на 
7,62 мм, з маркуванням - 198 99 - 1 шт., які є бойовими припасами - патронами. 
6) 2 тубуси з порошкоподібною речовиною чорного кольору та 1 зіп-пакет 
з порошкоподібною речовиною чорного кольору, які є вибуховою речовиною 
- порохом. 7) 13 предметів, конструктивно схожих на патрони: калібру 7,62 - 2 шт., калібру 9x18 за маркуванням: - 38 (18 або 16) - 1 шт., калібру 5x6 - 9 шт., 
не встановленого калібру - 1 шт., які є бойовими припасами - патронами.
Вироком Харківського апеляційного суду від 18 листопада 2025 року задоволено апеляційні скарги першого заступника керівника обласної прокуратури та прокурора у кримінальному провадженні. Скасовано вирок районного суду щодо ОСОБА_6 в частині призначеного покарання та призначено йому покарання за ч. 1 ст. 263 КК із застосуванням положень ст. 69-1 цього Кодексу, у виді позбавлення волі на строк 4 роки 8 місяців. Цей же вирок змінено у частині вирішення питання щодо речових доказів, а саме застосовано спеціальну конфіскацію у власність держави, в особі Міністерства оборони України, щодо низки речових доказів.
У решті вирок районного суду залишено без змін.
Вимоги та узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу 
У касаційній скарзі засуджений ОСОБА_6 , посилаючись на істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого, просить змінити вирок апеляційного суду та призначити йому покарання, 
із застосуванням приписів ст. 69 КК, у виді позбавлення волі на строк 2 роки, 
і на підставі ст. 75 КК звільнити його від відбування цього покарання з іспитовим строком на 2 роки, з покладенням обов`язків, передбачених ст. 76 цього Кодексу.
Суть доводів касаційної скарги ОСОБА_6 зводиться до незгоди з рішенням апеляційного суду, яким йому призначено покарання у виді позбавлення волі 
з реальним його відбуванням.
Засуджений стверджує, що апеляційний суд, мотивуючи своє рішення, зазначив про неврахування судом першої інстанції під час застосування приписів ст. 75 КК того, що він не працює, не одружений, а також кількості вилучених у нього патронів. Водночас касатор наголошує, що під час розгляду справи в судах першої та апеляційної інстанцій він повідомляв, що є одруженим, має сина, проживає разом із матір`ю похилого віку та здійснює за нею догляд, тобто має тісні соціальні зв`язки. Крім того, зауважує, що сам є особою зрілого віку (53 роки), чого також не було враховано апеляційним судом під час призначення йому покарання.
На думку касатора, апеляційний суд належним чином не врахував і дані про його особу та обставини, що пом`якшують покарання, зокрема щире каяття, активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення. До того ж, вважає, що необхідно визнати обставинами, які пом`якшують його покарання догляд за матір`ю похилого віку, визнання ним винуватості та відмову від проведення судового розгляду в загальному порядку. 
Наголошує, що під час судового розгляду до нього не застосовувалися запобіжні заходи та він не ухилявся від досудового слідства й суду. 
Вказує, що всі ці обставини свідчать про можливість його виправлення без ізоляції від суспільства, а тому суд апеляційної інстанції безпідставно не застосував щодо нього закон, який підлягав застосуванню (ст. 75 КК).
Крім того, засуджений зазначає, що під час розгляду справи в суді першої інстанції жоден із учасників кримінального провадження не заперечував проти застосування до нього приписів ст. 75 КК. Ба більше, прокурор просив призначити покарання саме з їх застосуванням. Водночас цей же прокурор подав апеляційну скаргу, вказуючи про необґрунтоване звільнення засудженого від відбування призначеного покарання, що, на переконання касатора, свідчить про зловживання стороною обвинувачення процесуальними правами.
Також зазначає, що суд апеляційної інстанції розглянув апеляційну скаргу прокурора ОСОБА_8 , який не був включений до групи прокурорів у цьому кримінальному провадженні, а тому допущено істотне порушення вимог кримінального процесуального закону.
Позиції учасників судового провадження 
У судовому засіданні прокурор ОСОБА_5 заперечив щодо задоволення касаційної скарги засудженого та просив ухвалений стосовно ОСОБА_6 вирок апеляційного суду залишити без зміни. 
Мотиви Суду 
Заслухавши доповідь судді, пояснення прокурора, перевіривши матеріали кримінального провадження і доводи, викладені в касаційній скарзі засудженого, Суд дійшов висновку, що ця скарга не підлягає задоволенню з огляду на таке.
За частиною 2 ст. 433 Кримінального процесуального кодексу України ( далі - КПК) суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.
Висновку суду про доведеність винуватості ОСОБА_6 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення за обставин, установлених місцевим судом 
у порядку, передбаченому ч. 3 ст. 349 КПК, а також правильності кваліфікації 
його діяння за ч. 1 ст. 263 КК Верховний Суд не перевіряє, оскільки законності 
й обґрунтованості судового рішення в цій частині засуджений не оскаржує.
Частиною 1 ст. 420 КПКустановлено, що суд апеляційної інстанції скасовує вирок суду першої інстанції і ухвалює свій вирок, зокрема, в разі необхідності застосування більш суворого покарання, неправильного звільнення обвинуваченого від відбування покарання.
Водночас за приписами ч. 1 ст. 421 КПКобвинувальний вирок, ухвалений судом першої інстанції, може бути скасовано у зв`язку з необхідністю застосувати суворіше покарання, скасувати неправильне звільнення обвинуваченого від відбування покарання або в інших випадках, коли це погіршує становище обвинуваченого, лише у разі, якщо з цих підстав апеляційну скаргу подали прокурор, потерпілий чи його представник.
Відповідно до статей 404, 407 КПКапеляційний суд переглядає судові рішення в межах апеляційної скарги і за наслідками її розгляду має право скасувати вирок суду першої інстанції повністю або частково та ухвалити новий, у якому зобов`язаний навести належні й достатні мотиви та підстави ухваленого рішення з урахуванням вимог ст. 409 указаного Кодексу.
Під час перевірки матеріалів кримінального провадження встановлено, що апеляційний суд дотримався цих вимог закону.
Згідно зі статтями 50 і 65 КК особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення 
і попередження нових кримінальних правопорушень. Виходячи з указаної мети 
і принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винуватого. 
Дотримання загальних засад призначення покарання є гарантією обрання винуватій особі необхідного й доцільного заходу примусу, який би ґрунтувався на засадах законності, гуманізму, індивідуалізації та сприяв досягненню справедливого балансу між правами і свободами людини й захистом інтересів держави та суспільства.
Положеннями ч. 1 ст. 69 КК передбачено, що за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, з урахуванням особи винного суд, умотивувавши своє рішення, може, крім випадків установлених цим Кодексом, призначити основне покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, або перейти до іншого, більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу за це кримінальне правопорушення.
Згідно з приписами ч. 1 ст. 75 КК, якщо суд, крім визначених у цій нормі випадків, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, ураховуючи тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.
Кримінально-правові норми, що визначають загальні засади та правила призначення покарання, наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності - призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, завданням якої є виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень.
Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особи винного, обставин, що впливають на покарання. Зваживши на наведені обставини, суд з урахуванням положень, зокрема ст. 75 КК ухвалює рішення про можливість чи неможливість звільнити особу від відбування покарання з випробуванням.
Водночас дискреційні повноваження суду щодо призначення покарання або ухвалення рішення про звільнення від його відбування мають межі, визначені статтями 414, 438 КПК, які передбачають повноваження суду касаційної інстанції скасувати або змінити судове рішення у зв`язку з невідповідністю призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого, зокрема коли покарання за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість, а також у разі неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, зокрема, положень статей 69, 75 КК.
Згідно зі ст. 414 КПК невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або суворість.
Повертаючись до обставин цієї справи, колегія суддів зауважує, що під час призначення ОСОБА_6 покарання суд першої інстанції врахував ступінь тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення, конкретні обставини його скоєння, особу винуватого, який раніше не судимий, на обліках у нарколога та психіатра 
не перебуває, не працює, не одружений, обставини, що пом`якшують покарання (визнання вини, щире каяття), відсутність обставин, що його обтяжують. 
З урахуванням наведеного, місцевий суд дійшов висновку, що необхідним 
та достатнім для виправлення і запобігання вчиненню засудженим 
нових кримінальних правопорушень буде покарання у виді позбавлення волі, 
однак, з огляду на особу винуватого, його щире каяття у скоєному, відсутність обставин, що обтяжують покарання, ставлення засудженого до скоєного, те, що тяжких наслідків від вчиненого не настало, суд вважав можливим виправлення ОСОБА_6 без відбування покарання, але в умовах нагляду за його поведінкою уповноваженим органом з питань пробації за місцем його проживання, а тому 
на підставі ст. 75 КК звільнив його від відбування покарання з випробуванням 
з покладенням обов`язків, передбачених пунктами 1, 2 ч. 1 ст. 76 КК. 
Прокурор у кримінальному провадженні, а також перший заступник керівника обласної прокуратури не погодилися з вироком місцевого суду і подали апеляційні скарги. У них, крім іншого, посилаючись на неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, а саме положень ст. 75 КК, та невідповідність призначеного ОСОБА_6 покарання ступеню тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення через м`якість, просили скасувати вирок суду першої інстанції та ухвалити новий, яким призначити засудженому покарання у виді позбавлення волі, яке необхідно відбувати реально. 
Апеляційний суд, переглядаючи кримінальне провадження щодо ОСОБА_6 , 
крім іншого, не встановив підстав для звільнення засудженого від відбування покарання за ст. 75 КК, а тому задовольнив апеляційні скарги прокурорів, зокрема, скасував вирок суду в частині призначеного покарання і постановив свій. 
На обґрунтування свого висновку суд апеляційної інстанції зазначив, що місцевий суд, призначаючи ОСОБА_6 покарання із застосуванням положень ст. 75 КК, 
у достатній мірі не врахував ступеню тяжкості, мети та способу вчинення 
ОСОБА_6 кримінального правопорушення, його мотиву, даних щодо особи засудженого, його процесуальної поведінки, а також інших обставин, що відображають особливості конкретного кримінального правопорушення у межах цієї кримінально-правової кваліфікації. 
Так, колегія суддів зазначила, що місцевий суд під час призначення покарання ОСОБА_6 не повною мірою врахував: дані, що характеризують особу засудженого, який, будучи працездатною особою, не працює, не одружений, тобто фактично не пов`язаний з соціальними інститутами, які могли би сприяти його перевихованню без тривалої ізоляції від суспільства; характер вчиненого ним діяння (кримінальне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 263 КК, за яке засуджено ОСОБА_6 , відповідно до ст. 12 цього Кодексу належить до тяжкого злочину, 
за вчинення якого передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк від 3 
до 7 років); кількість боєприпасів, вогнепальної зброї, яку ОСОБА_6 незаконно придбав, носив, зберігав та збув, а саме: 100 пістолетних патронів калібру 
7,62x25 ТТ, вогнепальну зброю калібру 5,3 мм під патрон калібру 22 зовні схожу на пістолет та набої до неї у кількості 19 шт. калібру 5,6 мм. А за місцем проживання ОСОБА_6 вилучено бойові припаси різних калібрів у кількості 42 шт. та вибухову речовину - порох.
З урахуванням викладеного вище, апеляційний суд дійшов висновку про необґрунтоване звільнення ОСОБА_6 від відбування покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК, а тому вирок місцевого суду в цій частині скасував та ухвалив свій, яким призначив ОСОБА_6 покарання у виді позбавлення волі, із застосуванням приписів ст. 69-1 КК, на строк 4 роки 8 місяців.
Верховний Суд вважає, що суд апеляційної інстанції у цьому випадку не порушив загальних засад призначення покарання, установлених КК.
Висновки апеляційного суду є обґрунтованими та такими, що відповідають принципам законності, справедливості й індивідуалізації покарання, зважаючи на те, що ОСОБА_6 не лише незаконно придбавав, носив і зберігав вогнепальну зброю та бойові припаси, а й здійснював їх збут.
Твердження засудженого, наведені в касаційній скарзі, щодо неправильного відображення та відповідно врахування апеляційним судом даних про його сімейний стан, як неодруженої особи, хоча вказане суперечить наявним у справі матеріалам, не спростовують правильності висновків, викладених в оскаржуваному судовому рішенні, і не містять вагомих аргументів про невідповідність призначеного судом ОСОБА_6 покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та його особі внаслідок суворості чи про неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, у зв`язку з чим немає підстав для сумнівів у законності й обґрунтованості оскаржуваного судового рішення. 
Також, не впливають на законність оскарженого судового рішення і доводи касатора про те, що апеляційний суд під час призначення йому покарання не врахував того, що він має сина, проживає разом із матір`ю похилого віку, за якою здійснює догляд, сам є особою зрілого віку (53 роки), оскільки засуджений не довів, яким чином ці обставини істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого ним злочину та суспільну небезпечність його особи, ураховуючи те, що вказані обставини жодним чином не запобігли скоєнню ОСОБА_6 інкримінованого йому злочину, хоча й існували на час його вчинення.
Належного підґрунтя для мотивованого висновку про можливість виправлення ОСОБА_6 без відбування покарання в аспекті застосування положень статей 50, 65, 75 КК доводи касаційної скарги засудженого та матеріали кримінального провадження не містять.
Також, з огляду на викладене вище, засуджений не навів обґрунтованих доводів 
і щодо застосування до нього приписів ст. 69 КК або ж можливості призначення йому менш суворого покарання у межах санкції ч. 1 ст. 263 КК.
Крім того, доводи засудженого про те, що суд апеляційної інстанції допустив 
істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, через те, що розглянув апеляційну скаргу першого заступника керівника обласної прокуратури ОСОБА_8 , який не був включений до групи прокурорів у цьому кримінальному провадженні, є неспроможними, оскільки за змістом ст. 393, ч. 4 ст. 36 КПК правом на подання апеляційної скарги зі сторони обвинувачення наділений прокурор, який брав участь у судовому провадженні, а також, незалежно від участі в судовому провадженні, прокурори вищого рівня, зокрема, керівник обласної прокуратури, його перший заступник та заступники.
Вирок апеляційного суду відповідає правилам статей 370, 420 КПК, містить достатні мотиви, з яких суд виходив під час постановлення рішення.
Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність або невідповідності призначеного покарання ступеню тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та особі засудженого, які би були підставами для скасування або зміни судового рішення, під час розгляду кримінального провадження в суді касаційної інстанції не встановлено.
Зважаючи на наведене вище, колегія суддів Касаційного кримінального суду Верховного Суду дійшла висновку, що касаційну скаргу засудженого необхідно залишити без задоволення, а вирок апеляційного суду - без зміни. 
Керуючись статтями 433, 434, 436, 441, 442 КПК, Верховний Суд
ухвалив:
Касаційну скаргу засудженого ОСОБА_6  залишити без задоволення, а вирок Харківського апеляційного суду від 18 листопада 2025 року стосовно нього
- без зміни.
Постанова Верховного Суду набирає законної сили з моменту її проголошення, є остаточною та оскарженню не підлягає.
Судді:
ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3