Номер провадження: 22-ц/813/7/26 
Справа № 520/3251/14-ц
Головуючий у першій інстанції Огренич І. В.
Доповідач Погорєлова С. О.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04.06.2026 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Одеського апеляційного суду у складі:
головуючого судді: Погорєлової С.О. 
суддів: Вадовської Л.М., Таварткіладзе О.М.
за участю секретаря: Турик А.Ф.к.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 (правонаступником якого є ОСОБА_3 ), ОСОБА_4 , треті особи: ОСОБА_5 , ОСОБА_6 про визнання права власності в порядку спадкування, припинення права власності на частку у спільному майні, припинення права власності на частину знищеного майна, за зустрічним позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_1 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , Виконавчого комітету Одеської міської ради, третя особа: ОСОБА_2 про визнання права на частку спадкового майна в порядку спадкування за законом, на рішення Київського районного суду м. Одеси, постановлене під головуванням судді Огренич І.В. 23 листопада 2018 року у м. Одеса, -

встановила:

У березні 2014 року ОСОБА_1 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 звернулися до суду першої інстанції з позовом, у якому зазначали, що ОСОБА_1 перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_7 , який ІНФОРМАЦІЯ_1 помер. У період шлюбу у них народилося дві доньки: ОСОБА_8 та ОСОБА_9 . Після смерті ОСОБА_7 відкрилася спадщина, яка складається з частини житлового будинку по АДРЕСА_1 . Заповіт спадкодавцем не складався. Окрім позивачів, із заявою про прийняття спадщини звернувся онук спадкодавця – ОСОБА_4 , який спадкує за правом представлення після батька ОСОБА_10 . Крім того, 21 жовтня 1969 року ОСОБА_7 подарував 1/5 частини вказаного житлового будинку, що складається з житлової кімнати площею 9,6 кв.м, своєму братові – ОСОБА_2 , який 28 грудня 2009 року зареєстрував своє право спільної часткової власності на 43/100 частини житлового будинку. ОСОБА_7 за своє життя право власності на 57/100 частини спірного житлового будинку не зареєстрував, а тому нотаріус відмовив видати свідоцтво про право на спадщину.
З урахуванням викладених у позові обставин, ОСОБА_1 просила суд: припинити право власності ОСОБА_4 на 1/4 частку спадкового майна від 57/100 частин домоволодіння, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , з компенсацію вартості цієї частки в розмірі 42751 грн.; визнати за ОСОБА_1 право власності в порядку спадкування за законом на 57/100 частин домоволодіння, яке розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , яка складається з наступних приміщень: частка приміщення № 1 – коридору, площею 1,8 кв.м.; №4 – коридору, площею 6,2 кв.м.; №5 – ванної, площею 1,9 кв.м.; №6 – жилої, площею 20,4 кв.м., №8 – жилої, площею 9,7 кв.м; №9 – кухні, площею 7,4 кв.м., загальною площею 47,5 кв.м., житловою – 30,1 кв.м. після померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_2 ; припинити право власності ОСОБА_2 на знищені прибудови до основного будинку, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 , а саме веранда площею 14,96 кв.м., коридор площею 3,3 кв.м., прихожа площею 3,5 кв.м., топочна площею 3,5 кв.м., санвузол площею 2,6 кв.м., кухня площею 5,75 кв.м., кладова площею 9,2 кв.м., що графічно відображення у матеріалах технічної інвентаризації станом на 16 грудня 2009 року та залишити право власності на житлову кімнату площею 9,6 кв.м., що складає фактично 1/5 частину домоволодіння. 
При цьому, позивач посилалась на положення ст. 365 ЦК України та зазначала, що успадкована ОСОБА_4 частка у будинку є незначною і не може бути виділена у натурі, спільне володіння та користування будинку є неможливим через неприязні стосунки, а також через те що ОСОБА_4 раніше не проживав у будинку та забезпечений іншим житлом. 
В обґрунтування заявлених вимог про припинення права власності ОСОБА_2 на 43/100 частин домоволодіння, по АДРЕСА_1 , ОСОБА_1 посилалась на положення ст. ст. 346, 349 ЦК України та зазначала, що приміщення, які входять до складу належних ОСОБА_2 43/100 часток домоволодіння по АДРЕСА_1 , за виключенням житлової кімнати площею 9,2 кв.м., є зруйнованими, а саме: веранда площею 14,96 кв.м., коридор площею 3,3 кв.м.., прихожа площею 3,5 кв.м., топочна площею 3,5 кв.м., санвузол площею 2,6 кв.м., кухня площею 5,75 кв.м., кладова площею 9,2 кв.м, у зв`язку із чим позивач вважала, що ОСОБА_2 втратив право власності на вказані приміщення.
У квітні 2014 року ОСОБА_4 подав до суду зустрічний позов до ОСОБА_1 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , Виконавчого комітету Одеської міської ради, за участю третьої особи ОСОБА_2 про визнання права власності у порядку спадкування за законом, посилаючись на те, що рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 26 листопада 2013 року у справі за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 до нього про усунення від права на спадкування, яке набрало законної сили, було відмовлено у задоволенні позову. Він є спадкоємцем першої черги за законом, тому має право на визнання за ним право власності на 1/4 частини житлового будинку по АДРЕСА_1 та земельної ділянки, прилеглої до житлового будинку у порядку спадкування після смерті ОСОБА_7 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 15 січня 2015 року позов ОСОБА_1 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 та зустрічний позов ОСОБА_4 об`єднані в одне провадження.
Справа слухалась судами неодноразово.
Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 10 березня 2015 року у задоволенні первісного позову ОСОБА_1 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 було відмовлено, та у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_4 також відмовлено.
Рішенням апеляційного суду Одеської області від 29 вересня 2016 року рішення Київського районного суду м. Одеси від 10 березня 2015 року було змінено та ухвалено нове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_1 та зустрічні позовні вимоги ОСОБА_4 було задоволено частково. Визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/4 частини від 57/100 частин домоволодіння АДРЕСА_1 , що розташовано на земельній ділянці площею 401 кв.м, та належало на праві спільної часткової власності ОСОБА_7 та складається в цілому без врахування самочинного переобладнання згідно технічного паспорту, виконаного КП «ОМБТІ та РОН» станом на 27 вересня 2012 року, та з врахуванням рішення Київського районного суду міста Одеси від 25 травня 1993 року, з наступних приміщень: частка приміщення №1 - коридору, площею 1,8 кв.м.; №4 - коридору, площею 6,2 кв.м.; №5 - ванної, площею 1,9 кв.м.; №6 - жилої, площею 20,4 кв.м.; №8 - жилої, площею 9,7 кв.м.; №9 - кухні, площею 7,4 кв.м., загальною площею 47,4 кв.м.; житловою - 30,1 кв.м., у порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_7 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 . Визнано за ОСОБА_4 право власності на 1/4 частину від 57/100 частин домоволодіння АДРЕСА_1 , що розташовано на земельній ділянці площею 401 кв.м, та належало на праві спільної часткової власності ОСОБА_7 , та в цілому складається без врахування самочинного переобладнання згідно технічного паспорту, виконаного КП «ОМБТІ та РОН» станом на 27 вересня 2012 року, та з врахуванням рішення Київського районного суду міста Одеси від 25 травня 1993 року, з наступних приміщень: частка приміщення №1 - коридору, площею 1,8 кв.м.; №4 - коридору, площею 6,2 кв.м.; №5 - ванної, площею 1,9 кв.м.; №6 - жилої, площею 20,4 кв.м.; №8 - жилої, площею 9,7 кв.м.; №9 - кухні, площею 7,4 кв.м., загальною площею 47,4 кв.м.; житловою - 30,1 кв.м., у порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_7 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 . Зменшено розмір судового збору, який підлягає стягненню з ОСОБА_1 у дохід держави при подачі первісного позову до 1403,31 грн. Стягнуто з ОСОБА_1 у дохід держави судовий збір при подачі апеляційної скарги в сумі 519, 46 грн. Стягнуто з ОСОБА_4 у дохід держави судовий збір при подачі зустрічного позову 129,31 грн. Стягнуто з ОСОБА_4 та ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 1/2 частку витрат по оплаті вартості судової будівельно-технічної експертизи в сумі 3465 грн. в рівних частках. В іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.
Ухвалою Вищого Спеціалізованого Суду України від 18 жовтня 2017 року рішення Київського районного суду м. Одеси від 10 березня 2015 року та рішення апеляційного суду Одеської області від 29 вересня 2016 року було скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції.
Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 23 листопада 2018 року позов ОСОБА_1 було задоволено частково.
Визнано за ОСОБА_1 право власності на 3/4 частини від 57/100 частин будинку АДРЕСА_1 , що розташовано на земельній ділянці площею 401 кв.м та складаються з наступних приміщень: жила кімната площею 20,4 кв.м, кухня площею 9,7 кв.м., веранда 17,0 кв.м, у порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_7 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 , в іншій частині позовних вимог відмовити.
Зустрічний позов ОСОБА_4 - задоволено.
Визнано за ОСОБА_4 право власності на 1/4 частини від 57/100 частин будинку АДРЕСА_1 , що розташовано на земельній ділянці площею 401 кв.м та складаються з наступних приміщень: жила кімната площею 20,4 кв.м, кухня площею 9,7 кв.м., веранда 17,0 кв.м, у порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_7 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Скасовано заходи забезпечення позову, вжиті ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 28 березня 2014 року.
В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі, а у задоволенні зустрічного позову відмовити, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.
Апеляційна скарга обґрунтована тим, що оскаржуване судове рішення від 23 листопада 2018 року не відповідає вимогам Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 01 липня 2004 року та Постанови Кабінету Міністрів України №1127 від 25 грудня 2015 року «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», а тому право власності не може бути зареєстрованим з наступних підстав:
- розмір частки у спільній сумісній власності - % від 57/100 частини домоволодіння, тобто, розмір частки не визначений;
- відсутні відомості про технічні характеристики об`єкта нерухомості в цілому, які необхідні для проведення державної реєстрації (57/100 та 43/100 разом станом на 27 вересня 2012 року);
- частина приміщень, яка враховувалась рішенням Київського районного суду міста Одеси від 25 травня 1993 року, зруйнована;
- відомості про технічні характеристики об`єкта нерухомості, які самочинно переобладнані, в рішенні відсутні. У цьому випадку в реєстрації також буде відмовлено.
В резолютивній частині рішення відсутнє посилання на те, що вказане рішення є підставою для реєстрації права власності за ОСОБА_1 відповідним органом, що здійснює державну реєстрацію прав.
Враховуючи викладене, зареєструвати ОСОБА_1 право власності в порядку спадкування на підставі оскаржуваного рішення Київського районного суду м. Одеси неможливо.
Крім того, судом не було враховано, що знищення майна — це обставина реального життя, яка припиняє існування в подальшому конкретного об`єкта права власності. В результаті чого припиняються і самі відносини власності. Знищення майна відноситься до таких способів припинення права власності, коли власник за своїм бажанням добровільно припиняє своє право власності, або ж право власності припиняється поза волею власника в результаті випадку або непереборної сили.
Апелянт вважає, що на теперішній час ОСОБА_2 фактично не є власником 43/100 частин домоволодіння, оскільки з його вини більша частина його власності зруйнована та відтак, в силу п. 4 ч. 1 ст. 346 ЦК та ст. 349 ЦК України, останній втратив своє право власності на зруйновані з часом (більше 20 років) прибудови.
Фактично суд своїм рішенням породив правову колізію, відмовивши у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до припинення права власності ОСОБА_2 на зруйновані з часом за його недбалого ставлення прибудов на підставі того, що позивачка не зареєструвала своє право власності у державному реєстрі прав.
Однак, у разі реєстрації права власності, заявник повинен надати державному реєстратору повну та достовірну інформацію про технічні характеристики об`єкта нерухомості, що реєструється. Тобто, для реєстрації права власності за ОСОБА_1 , вона повинна надати неправдиві дані про об`єкт, частина якого фактично не існує, тим самим погодившись з тим, що вказані прибудови до будинку, а саме: веранда площею 14,96 кв.м., коридор площею 3,3 кв.м., прихожа площею 3,5 кв.м., топочна площею 3,5 кв.м., санвузол площею 2,6 кв.м., кухня площею 5,75 кв.м., кладова площею 9,2 кв.м., що відображені в технічному паспорті від 16 грудня 2009 року, існують станом на момент реєстрації, що не відповідає дійсності.
Вказані дії в подальшому значно ускладнять захист порушених прав позивачки.
Враховуючи той факт, що всі прибудови, на підставі яких було здійснено перерахунок часток в домоволодінні та визначено порядок користування земельною ділянкою рішенням Київського районного суду м. Одеси від 25 травня 1993 року, зруйновані, апелянт просить припинити право власності на знищене майно та залишити право власності на житлову кімнату площею 9,6 кв.м., що складає фактично 1/5 частину домоволодіння, подарованого ОСОБА_2 його братом.
В ході розгляду справи стало відомо, що відповідач ОСОБА_2 помер ІНФОРМАЦІЯ_3 , що підтверджено витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про смерть.
Ухвалою Одеського апеляційного суду від 08 квітня 2025 року залучено до участі у справі правонаступника померлого ОСОБА_2 - ОСОБА_3 .
Сторони про розгляд справи на 04 червня 2024 року були сповіщені належним чином, у судове засідання не з`явились. 
Колегія суддів зазначає, що згідно зі ст. 372 ЦПК України, суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними. Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
На підставі викладеного, враховуючи передбачені діючим процесуальним законодавством строки розгляду справи, баланс інтересів учасників справи у якнайшвидшому розгляді справи, освідомленість учасників справи про її розгляд, створення апеляційним судом під час розгляду даної справи умов для реалізації її учасниками принципу змагальності сторін, достатньої наявності у справі матеріалів для її розгляду, колегія суддів вважає можливим розглянути справу за відсутності її учасників, які своєчасно і належним чином повідомлені про час і місце розгляду справи.
Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши наведені у скарзі доводи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга представника ОСОБА_1 підлягає частковому задоволенню, з наступних підстав.
Згідно п.п. 1-3 ч. 1 ст. 376 ЦПК України, підставами для часткового скасування судового рішення та ухвалення нового судового рішення у відповідні частині є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; порушення судом норм матеріального права; невідповідність висновків суду обставинам справи.
Відповідно до ч. 1, 2 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги; суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Як вбачається з матеріалів справи, на підставі свідоцтва про право особистої власності на домоволодіння від 04 квітня 1969 року житловий будинок по АДРЕСА_1 належав на праві власності ОСОБА_7 .
Згідно із поверховим планом та схемою земельної ділянки, станом на 08 грудня 1967 року спірне домоволодіння складалось з літ. «А», у якому наявні приміщення: 1-1 веранда, площею 17,0 кв.м., 1-2 житлова, площею 9,70 кв.м., 1-3 житлова, площею 9,60 кв.м., 1-4 житлова, площею 20,4 кв.м., загальною площею 56,7 кв.м., житловою 39,7 кв.м., та літ. «Б» - вбиральня, що розташовані на земельній ділянці площею 401 кв.м. (т. 1, а.с. 162-164, 167, 168).
21 жовтня 1969 року ОСОБА_7 подарував 1/5 частини вказаного житлового будинку, що складається з житлової кімнати, площею 9,6 кв.м., своєму брату – ОСОБА_2 .
Рішенням виконкому Київської районної ради народних депутатів №83 від 21 лютого 1992 року «Про визначення правого статусу зведених будівель та про погодження будівництва в індивідуальному житловому фонді» затверджена проектна пропозиція на самочинно зведену ОСОБА_2 прибудову «а1», яка складається із веранди -14,96 кв.м., коридору 3,3 кв.м., прихожій 3, 5 кв.м., топочної 3,5 кв.м., санвузла 2,6 кв.м., кухні 5,75 кв.м., кладової 9,2 кв.м. та зобов`язано ОМБТІ провести перерахунок часток по будинку АДРЕСА_2 революції за рахунок ОСОБА_7 .
На підставі рішення виконавчого комітету Київської районної ради народних депутатів від 21 лютого 1992 року рішенням Київського районного суду міста Одеси від 25 травня 1993 року перераховано частки по АДРЕСА_1 та виділено ОСОБА_2 43/100 часток домоволодіння та ОСОБА_7 виділено 57/100 часток домоволодіння. Порядок користування земельною ділянкою визначено згідно проведеного експертного дослідження та становить: ОСОБА_2 виділено 80 кв.м., ОСОБА_7 виділено 321 кв.м. та в загальному користуванні залишено 40 кв.м.
Згідно п. 9 ч. 1 ст. 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» № 1952-IV від 01 липня 2004 року, державна реєстрація права власності та інших речових прав, крім державної реєстрації права власності на об`єкт незавершеного будівництва, проводиться, зокрема на підставі рішення суду, що набрало законної сили, щодо права власності та інших речових прав на нерухоме майно.
Тобто, рішення Київського районного суду м. Одеси від 25 травня 1993 року є документом, що підтверджує виникнення прав власності на нерухоме майно, стосовно якого відкрилась спадщина після смерті ОСОБА_7 .
Згідно внутрішніх обмірів та розрахунків площ приміщень будинку літ. «А», відображених у технічному паспорті на будинок по АДРЕСА_1 , який виготовлено КП «ОМБТІ та РОН», станом на 16 грудня 2009 року житловий будинок літ «А» складається з наступних приміщень: приміщення №1- веранда, площею 17,0 кв.м., приміщення №2 – кухня, площею 9,7 кв.м., приміщення № 4 – жила, площею 20,4 кв.м. (По квартирі АДРЕСА_3 : загальна площа – 47,1 кв.м., житлова – 20,4 кв.м., приміщення №1- топочна, площею 3,5 кв.м., приміщення № 2 – коридор, площею 3,5 кв.м., приміщення № 3 – жила, площею 9,6 кв.м., приміщення №4 – коридор, площею 3,3 кв.м., приміщення № 5- веранда, площею 15,0 кв.м., приміщення № 6 – кладова, площею 9,2 кв.м, приміщення №7 – кухня, площею 5,8 кв.м, приміщення № 8 – санвузол, площею 2,6 кв.м. ( по квартирі АДРЕСА_4 : загальна площа – 52,5 кв.м.; житлова – 9,6 кв.м. Всього по літ «А»: загальна площа - 99,6 кв.м.; житлова – 30,0 кв.м.).
ОСОБА_2 28 грудня 2009 року зареєстрував своє право спільної часткової власності на 43/100 частини житлового будинку по АДРЕСА_1 .
ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_7 помер. За життя свої 57/100 частини у спільній частковій власності житлового будинку не зареєстрував.
На підставі положень ч. 1 ст. 1261, ч. 1 ст. 1266 ЦК України, після смерті ОСОБА_7 у шестимісячний строк для отримання свідоцтва про право на спадщину до Третьої одеської державної нотаріальної контори звернулися його дружина ОСОБА_1 , доньки: ОСОБА_5 , ОСОБА_6 та онук ОСОБА_4 від сина ОСОБА_11 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_4 , до смерті спадкодавця.
Однак, у видачі такого свідоцтва Третьою одеською державною нотаріальною конторою ОСОБА_4 було відмовлено з посиланням на відсутність у спадкодавця оригіналу правовстановлюючого документу на житловий будинок по АДРЕСА_1 (а. с. 90, т. 1).
Також Третьою одеською державною нотаріальною конторою було відмовлено ОСОБА_1 у видачі такого свідоцтва, оскільки спадкодавцем ОСОБА_7 право власності на частину житлового будинку по АДРЕСА_1 не було вчасно оформлено в установленому законом порядку після перерахунку часток житлового будинку між співвласниками на підставі рішення Київського районного суду м. Одеси від 25 травня 1993 року (а. с. 23, т. 1).
Згідно із заявами від 14 вересня 2012 року, адресованими Третій одеській державній нотаріальній конторі, ОСОБА_5 та ОСОБА_6 відмовились від прийняття спадщини на користь ОСОБА_1 (а. с. 101, 102, т. 1).
З листа КП «ОМБТІ та РОН» № 381364.69.12 від 27 вересня 2012 року вбачається, що на момент інвентаризації 27 вересня 2012 року частина спірного житлового будинку, що належала ОСОБА_2 , була знесена (а. с. 25, т. 1).
Рішенням апеляційного суду Одеської області від 17 лютого 2014 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 про усунення перешкод у користуванні власністю, яке набрало законної сили та у силу ст. 82 ЦПК України має преюдиційне значення, було зобов`язано відповідачів не чинити позивачу перешкод у володінні та користуванні 43/100 частини житлового будинку по АДРЕСА_1 . Цим рішенням встановлено, що відповідачі не заперечують того факту, що кімнату, котра належить позивачу на праві власності, площею 9,6 кв. м, вони відремонтували та користуються нею (а. с. 223, 224, т. 1).
З матеріалів справи також вбачається, що ОСОБА_2 здійснювалася самочинна прибудова до своєї частки у спірному майні (а. с. 1?8, т. 2).
Під час апеляційного розгляду даної справи, за клопотанням ОСОБА_1 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , призначення у справі судову будівельно-технічну експертизу, висновком якої №6971/24 від 22 червня 2016 року встановлено наявність самочинно проведених переобладнань у житловому будинку під літ. «А» - прибудови літ. «а1».
Також у висновку експерта зазначено, що об`єм спадкового майна - 57/100 частин будинку АДРЕСА_1 , без врахування самочинного переобладнання згідно технічного паспорту, виконаного КП «ОМБТІ та РОН» станом на 27 вересня 2012 року, та з врахуванням рішення Київського районного суду м. Одеси від 25 травня 1993 року, складається з наступних приміщень: частка приміщення №1 - коридору, площею 1,8 кв.м.; №4 - коридору, площею 6,2 кв.м.; №5 - ванної, площею 1,9 кв.м.; №6 - жилої, площею 20,4 кв.м.; №8 - жилої, площею 9,7 кв.м.; №9 - кухні, площею 7,4 кв.м., загальною площею - 47,4 кв.м.; житловою - 30,1 кв.м., оскільки матеріали справи не містять доказів на підтвердження того, що за життя у ОСОБА_7 виникло право власності на інші приміщення будинку по АДРЕСА_1 , відмінні від тих, які виділено у власність ОСОБА_7 на підставі рішення Київського районного суду м. Одеси від 25 травня 1993 року.
Згідно результатів технічної інвентаризації станом на 16 грудня 2012 року, приміщення №1- веранда, площею 17,0 кв.м., яке виділено у власність ОСОБА_7 на підставі рішення Київського районного суду м. Одеси від 25 травня 1993 року та відображено у технічному паспорті на будинок, який виготовлено КП «ОМБТІ та РОН» станом на 16 грудня 2009 року, було реконструйовано в окремі приміщення № 4 площею 6,2 кв.м., №5 площею 1,9 кв.м. та №9 площею 7,4 кв.м (т. 1, а.с. 241-244).
Крім того, у технічному паспорті на будинок по АДРЕСА_1 , який виготовлено КП «ОМБТІ та РОН» станом на 16 грудня 2012 року проставлено штамп «Самочинно збудовані будинки (частини будинків) або переобладнані» у прибудови літ, «а1» житловому будинку під літ. «А» : приміщення 1-1 площею 1,8 кв.м., 1-2 площею 2,4 кв.м., 1-3 площею 7,8 кв.м., 1-10 площею 7,4 кв.м. (т.1, а.с. 241-244).
Необґрунтованими при цьому є доводи суду першої інстанції про те, що технічний паспорт на будинок по АДРЕСА_1 , який виготовлено КП «Одеське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації об`єктів нерухомості» станом на 16.12.2012 року, тобто через вісім місяців після смерті ОСОБА_7 , є неналежним доказом здійснення ОСОБА_7 самочинного будівництва та недопустимим доказом на підтвердження обсягу та характеристик нерухомого майна, яке увійшло до спадкової маси, що залишалась після смерті ОСОБА_7 .
З приводу викладеного колегія суддів зазначає, що у постанові Верховного Суду від 27 жовтня 2025 року у справі № 715/1486/22 наголошено на тому, що право власності на самочинно збудовані житлові будинки, будівлі, споруди, інше нерухоме майно не набувають як особи, які здійснили це будівництво, так і їхні спадкоємці, тобто, визначальним у даному випадку є саме факт наявності самочинного будівництва, а не період, коли його було побудовано, та ким саме воно було побудоване. 
Колегія суддів приймає до уваги, що у даній справі предметом спору є визнання права власності в порядку спадкування на житловий будинок, до якого за життя спадкодавця були здійснені самочинні прибудови та спадкодавцем не було вирішено питання щодо їх узаконення.
Статтею 1216 ЦК України встановлено, що спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).
Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкоємцем, має подати до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини (ч. 1 ст. 1269 ЦК України).
Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини (ч. 1 ст. 1270 ЦК України).
Згідно ч. 1 ст. 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину.
Згідно із ч. 1 ст. 1297 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є майно та/або майнові права, які обтяжені, та/або нерухоме майно та інше майно, щодо якого здійснюється державна реєстрація, зобов`язаний звернутися до нотаріуса або в сільських населених пунктах - до уповноваженої на це посадової особи відповідного органу місцевого самоврядування за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на таке майно.
Відповідно до ч. 1-2 ст. 376 ЦК України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил
Особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього.
Отже, самочинно збудоване нерухоме майно не є об`єктом права власності.
Верховний Суд України у постанові від 04 грудня 2013 року у справі № 6-130цс13 сформулював правову позицію, згідно з якою, у розумінні ч. 1 ст. 376 ЦК України, самочинним будівництвом є не тільки новостворений об`єкт, а і об`єкт нерухомості, який виник в результаті реконструкції, капітального ремонту, перебудови, надбудови уже існуючого об`єкта, здійснених без одержаного дозволу місцевих органів виконавчої влади чи органів місцевого самоврядування, розробленої та затвердженої в установленому порядку проектної документації, дозволу на виконання будівельних робіт, наданого органами архітектурно-будівельного контролю, оскільки в результаті таких дій об`єкт втрачає тотожність з тим, на який власником (власниками) отримано право власності.
При цьому, в постанові від 06 березня 2019 року у справі № 361/4685/17 Верховний Суд зауважив, що норма ч. 1 ст. 376 ЦК України застосовується також і до випадків самочинної реконструкції об`єкта нерухомості, у результаті якої він набуває нових якісних характеристик.
Верховним Судому постанові від 15 квітня 2020 року у справі № 307/3957/14-ц звернуто увагу на те, що внаслідок самочинного будівництва у вигляді реконструкції об`єкт нерухомого майна втрачає тотожність із тим, на який власником було отримано право власності.
Відповідно до відомчих будівельних норм - ВСН 61-89(р) «Реконструкция и капитальный ремонт жилых домов. Нормы проектирования», які застосовувались в Україні до 01 січня 2010 року: реконструкція житлового будинку - це комплекс будівельних робіт та організаційно-технічних заходів, пов`язаних зі зміною основних техніко-економічних показників житлового будинку (кількості і площі квартир, будівельного обсягу та загальної площі будинку) або його призначення і здійснюються з метою поліпшення умов проживання та приведення експлуатаційних показників житлового будинку до рівня сучасних вимог. Реконструкція житлового будинку може включати: зміну планування приміщень, зведення надбудов, вбудов, прибудов, а при наявності обґрунтувань - часткове розбирання будівлі; підвищення рівня інженерного обладнання, включаючи зовнішні мережі (крім магістральних); заміну зношених та морально застарілих конструкцій та інженерного обладнання на сучасні, більш надійні і ефективні, що поліпшують експлуатаційні показники житлового будинку; поліпшення архітектурної виразності будівлі, а також благоустрій прилеглої території.
Згідно п. 3 Державних будівельних норм України В.3.2-2-2009 «Житлові будинки. Реконструкція та капітальний ремонт», затверджених наказом Міністерства регіонального розвитку та будівництва України від 22 липня 2009 року № 295, які були чинними в Україні із 01 січня 2010 року: 
реконструкція житлового будинку - перебудова житлового будинку з метою поліпшення умов проживання, експлуатації, зміни кількості житлових квартир, загальної і житлової площі тощо у зв`язку зі зміною геометричних розмірів, функціонального призначення, заміною окремих конструкцій, їх елементів, основних техніко-економічних показників;
прибудова - вид реконструкції, при якій збільшується площа забудови житлового будинку шляхом створення нових приміщень, що безпосередньо прилягають до зовнішніх стін будинку.
ДБН В 2.2.-15:2019 «Житлові будинки. Основні положення» затверджені Наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України № 87 від 26 березня 2019 року (зі змінами внесеними Наказом № 178 від 08 серпня 2019 року), які є чинними в Україні із 01 грудня 2019 року, не передбачають іншого, ніж вищенаведені, визначення терміну реконструкція житлового будинку.
У даній справі судом апеляційної інстанції встановлено, що житловий будинок, набутий у власність ОСОБА_7 , зазнав реконструкції внаслідок здійснення прибудови приміщення №1 - коридору, площею 1,8 кв.м.; №4 - коридору, площею 6,2 кв.м.; №5 - ванної, площею 1,9 кв.м.; №8 - жилої, площею 9,7 кв.м.; №9 - кухні, площею 7,4 кв.м., які утворились у наслідок самочинного будівництва та реконструкції будинку по АДРЕСА_1 , та які істотним чином вплинули на його технічні характеристики, зокрема загальна площа будинку збільшилась, були створені нові приміщення в будинку, змінилась як площа забудови так і геометричні розміри будинку.
При цьому, вказані прибудови не є окремо розташованими об`єктами, а пов`язані із будинком спільними капітальними стінами, дахом, комунікаціями та стали його невід`ємною частиною.
Таким чином внаслідок самочинного будівництва у вигляді реконструкції, житловий будинок втратив тотожність із тим, на який ОСОБА_7 , на підставі свідоцтва про право особистої власності на домоволодіння від 04 квітня 1969 року, отримано праві власності 
Згідно п. 7, 8 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування», якщо спадкодавцем було здійснене самочинне будівництво (ч. 1 ст. 376 ЦК України), до спадкоємців переходить право власності на будівельні матеріали, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва. Якщо будівництво здійснювалося згідно з законом, то у разі смерті забудовника до завершення будівництва його права та обов`язки як забудовника входять до складу спадщини.
На підставі викладеного, колегія суддів доходить висновку про необхідність відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про визнання за нею право власності на 3/4 частини від 57/100 частин будинку АДРЕСА_1 , а також у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_4 про визнати за останнім права власності на 1/4 частини від 57/100 частин будинку АДРЕСА_1 , у порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_7 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 .
При цьому суд апеляційної інстанції роз`яснює ОСОБА_1 та ОСОБА_4 їх право заявити вимоги про визнання за ними, в порядку спадкування після смерті ОСОБА_7 , прав забудовника спірного житлового будинку, після чого останні отримають можливість вчинити дії, спрямовані на узаконення проведеної реконструкції, та реєстрацію за собою права власності на будинок.
Щодо позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про припинення права власності на частку у спільному майні.
Згідно із ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте, попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.
Статтею 316 ЦК України передбачено що правом власності є право особи на майно, яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.
Згідно статті 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.
Частинами 1, 2 ст. 319 ЦК України встановлено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.
Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (ч. 1 ст. 321 ЦК України).
Згідно з ч. 1 ст. 356 ЦК України, власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.
Згідно ч. 1-3 ст. 358 ЦК України, право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.
Відповідно до ст. 183 ЦК України подільною є річ, яку можна поділити без втрати її цільового призначення. Неподільною є річ, яку не можна поділити без втрати її цільового призначення.
У ст. 365 ЦК України передбачено, що право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: 1) частка є незначною і не може бути виділена в натурі; 2) річ є неподільною; 3) спільне володіння і користування майном є неможливим; 4) таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї. Суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду.
З викладеного вбачається, що правом на звернення до суду із позовом про припинення, за рішенням суду, право особи на частку у спільному майні, наділений виключно співвласник такого майна.
Однак, у даному випадку, судом апеляційної інстанції встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_4 не набули, в установленому законом порядку, право власності на частки будинку по АДРЕСА_1 , а отже, а ні позивач - ОСОБА_1 , а ні відповідач - ОСОБА_4 , не є співвласниками будинку по АДРЕСА_1 .
Вказані обставини унеможливлюють вирішення позовних вимог ОСОБА_1 , заявлених з підстав, передбачених ст. 365 ЦК України, оскільки позбавляють суд можливості оцінити умови для припинення права власності, передбачені п. 1 - 4 ч. 1 ст. 365 ЦК України, та вирішити питання грошової компенсації вартості частки, що припиняється.
На підставі викладеного, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про необхідність відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до про припинення права власності ОСОБА_4 на частку у спільному майні.
Щодо позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про припинення права власності на частину знищеного майна.
Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Способи захисту цивільних прав та інтересів визначені в ч. 2 ст. 16 ЦК України.
Згідно з ч.1, 2 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.
Таким чином, позивач у цій справі повинна була довести наявність факту припинення у відповідача права власності на належну йому кімнату у домоволодінні у зв`язку з її фактичним знищенням, а також довести порушення прав ОСОБА_1 на розпорядження належною їй власністю.
Згідно ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.
Відповідно до ч. 1 ст. 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.
Згідно з ч. 1 ст. 317 цього кодексу, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.
Частинами 1 та 2 ст. 319 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.
Статтею 321 ЦК України закріплено конституційний принцип непорушності права власності, передбачений ст. 41 Конституції України. Він означає, що право власності є недоторканим, власник може бути позбавлений або обмежений у його здійсненні лише відповідно і в порядку, встановлених законом.
Статтею 346 ЦК України передбачені підстави припинення права власності на майно, яке припиняється, зокрема, у разі знищення майна.
Згідно зі ст. 349 ЦК України право власності на майно припиняється в разі його знищення.
Документами, які підтверджують знищення майна, можуть бути матеріали технічної інвентаризації, що засвідчують факт знищення майна, довідки органів внутрішніх справ України, акт про пожежу, офіційні висновки інших установ або організацій, які відповідно до законодавства уповноважені засвідчувати факт знищення майна тощо.
У даному випадку, колегія суддів приймає до уваги, що, як вже вказувалось вище, рішенням апеляційного суду Одеської області від 17 лютого 2014 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 про усунення перешкод у користуванні власністю, яке набрало законної сили, було зобов`язано відповідачів не чинити позивачу перешкод у володінні та користуванні 43/100 частини житлового будинку по АДРЕСА_1 .
Таким чином, вказаним судовим рішенням встановлено, що відповідачі не заперечують того факту, що кімнату, котра належить позивачу на праві власності, площею 9,6 кв.м., вони відремонтували та користуються нею, а відтак, доводи позовної заяви та апеляційної скарги ОСОБА_1 про те, що на час вирішення спору 43/100 частини домоволодіння по АДРЕСА_1 , що належить на праві спільної часткової власності ОСОБА_2 , була частково зруйнована, є безпідставними та такими, що не відповідають обставинам справи, оскільки кімната площею 9,6 кв. м не є зруйнованою, а тому не можна погодитися із доводами позивача про припинення права власності ОСОБА_2 на 43/100 частини домоволодіння. 
Крім того, слід зазначити, що необхідною умовою застосування судом певного способу захисту є наявність, доведена належними доказами, певного суб`єктивного права (інтересу) у позивача та порушення (невизнання або оспорювання) цього права (інтересу) з боку відповідача. Тобто законодавець пов`язує факт звернення до суду з наявністю вже порушених прав та інтересів позивача.
Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (провадження № 14-144цс18), від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16 (провадження № 12-187гс18), від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц (провадження № 14-338цс18).
У даному випадку колегія суддів приймає до уваги, що ОСОБА_1 не навела жодного факту порушення її прав, як спадкоємця належного її чоловікові нерухомого майна, через неможливість розпоряджатися частиною будинку, на якій розташована належне відповідачу нерухоме майно, а також, що обраний позивачем спосіб захисту є ефективним, таким, що відповідає змісту права чи інтересу, за захистом якого він звернувся до суду, характеру його порушення, невизнання або оспорення.
Колегія суддів у даному конкретному випадку проаналізувала документи, надані в обґрунтування факту знищення майна, та встановив відсутність доказів повного знищення об`єкту нерухомості, при цьому умовами для припинення права власності на знищене нерухоме майно, згідно зі ст. 349 ЦК України, є наявність саме встановленого факту знищення майна.
Такого висновку щодо застосування норм матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, дійшов Верховний Суд у постановах від 17 січня 2019 року у справі № 588/249/20, від 09 червня 2022 року у справі № 759/18854/20.
Враховуючи наведене, суд апеляційної інстанцій доходить висновку про відмову в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про припинення права власності на частину знищеного майна, оскільки матеріали справи не містять належних та допустимих доказів на підтвердження факту повного знищення належного відповідачу нерухомого майна. 
Враховуючи зазначене, колегія суддів, приймаючи до уваги часткову невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом першої інстанції норм матеріального права, не з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, доходить висновку про скасування рішення Київського районного суду м. Одеси від 23 листопада 2018 року в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_1 про визнання за нею право власності на 3/4 частини від 57/100 частин будинку АДРЕСА_1 , що розташовано на земельній ділянці площею 401 кв.м та складаються з наступних приміщень: жила кімната площею 20,4 кв.м, кухня площею 9,7 кв.м., веранда 17,0 кв.м., а також в частині задоволення зустрічного позову ОСОБА_4 про визнання за ним права власності на 1/4 частини від 57/100 частин будинку АДРЕСА_1 , що розташовано на земельній ділянці площею 401 кв.м та складаються з наступних приміщень: жила кімната площею 20,4 кв.м, кухня площею 9,7 кв.м., веранда 17,0 кв.м., із одночасним ухваленням в цій частині нового судового рішення про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1 та зустрічного позову ОСОБА_4 . 
Щодо судових витрат.
Згідно ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються, у разі відмови у задоволення позовних вимог - на позивача.
Оскільки у даному випадку суд дійшов висновку про відмову у задоволенні первісних та зустрічних позовних вимог, то розподіл судових витрат не здійснюється.
Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 376, 381, 382, 383, 384, 390 ЦПК України, колегія суддів, -
постановила:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 — задовольнити частково
Рішення Київського районного суду м. Одеси від 23 листопада 2018 року — скасувати в частині визнання за ОСОБА_1 право власності на 3/4 частини від 57/100 частин будинку АДРЕСА_1 , що розташовано на земельній ділянці площею 401 кв.м та складаються з наступних приміщень: жила кімната площею 20,4 кв.м, кухня площею 9,7 кв.м., веранда 17,0 кв.м., а також в частині задоволення зустрічних позовних вимог ОСОБА_4 про визнання за ним 1/4 частини від 57/100 частин будинку АДРЕСА_1 , що розташовано на земельній ділянці площею 401 кв.м та складаються з наступних приміщень: жила кімната площею 20,4 кв.м, кухня площею 9,7 кв.м., веранда 17,0 кв.м.
Ухвалити в цій частині нове судове рішення.
У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про визнання за нею право власності в порядку спадкування за законом на 57/100 частин домоволодіння, яке розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , яка складається з наступних приміщень: частка приміщення №1 – коридору, площею 1,8 кв.м.; №4 – коридору, площею 6,2 кв.м.; №5 – ванної, площею 1,9 кв.м.; №6 – жилої, площею 20,4 кв.м.; №8 – жилої, площею 9,7 кв.м; №9 – кухні площею 7,4 кв.м.; загальною площею 47,4 кв.м.; житловою – 30,1 кв.м. - відмовити.
У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_4 про визнання за ним право власності на 1/4 частини від 57/100 частин будинку АДРЕСА_1 , що розташовано на земельній ділянці площею 401 кв.м у порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_7 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 - відмовити.
В іншій частині рішення суду першої інстанції залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку за правилами ст. 389 ЦПК України.
Повний текст судового рішення складений 15 червня 2026 року.

Головуючий С.О. Погорєлова

Судді Л.М. Вадовська

О.М. Таварткіладзе