ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД 
вул. Шолуденка, буд. 1, літера А, м. Київ, 04116 (044) 230-06-58 inbox@anec.court.gov.ua 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
м. Київ 

"26" травня 2026 р. Справа№ 910/484/26

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: 
головуючого: Владимиренко С.В.
суддів: Ходаківської І.П. 
Демидової А.М. 

за участю секретаря судового засідання Невмержицької О.В.
за участю представників учасників справи згідно протоколу судового засідання від 26.05.2025 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Співдружність Авіа Буд»
на ухвалу Господарського суду міста Києва від 16.04.2026
у справі №910/484/26 (суддя Усатенко І.В.)
за результатами розгляду заяви Товариства з обмеженою відповідальністю «Співдружність Авіа Буд»
про забезпечення позову у справі
за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Співдружність Авіа Буд»
до Товариства з обмеженою відповідальністю «Науково-виробнича фірма «МС Авіа-грейд»
про стягнення 11 144 230, 91 грн,

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю «Співдружність Авіа Буд» (далі за текстом - позивач) звернулося до Господарського суду міста Києва із позовною заявою, яка сформована у підсистемі «Електронний суд» 19.01.2026, до Товариства з обмеженою відповідальністю «Науково-виробнича фірма «МС Авіа-грейд» (далі за текстом - відповідач) про стягнення заборгованості за Договором підряду №7701.24 від 15.02.2024 (далі за текстом - Договір) на суму 11 144 230,91 грн, яка складається з: 10 772 240,22 грн - сума основного боргу, 381 759,35 грн - інфляційні втрати, 288 231,34 грн - штрафні санкції. 
Позовні вимоги обґрунтовані порушенням відповідачем умов Договору в частині своєчасної оплати за виконані роботи. Крім того, за порушення умов Договору позивач нарахував відповідачу 288 231,34 грн штрафних санкцій на підставі пункту 7.1.2 Договору та 381 759,35 грн інфляційних втрат відповідно до частини 2 статті 625 Цивільного кодексу України (далі за текстом - ЦК України). 
15.04.2026 позивачем сформовано у підсистемі «Електронний суд» заяву про забезпечення позову шляхом накладення арешту на грошові кошти, як в національній валюті (гривня), так і в іноземній валюті, що належать та містяться на відкритих банківських рахунках відповідача у банківських або інших фінансово-кредитних установах; на все рухоме майно відповідача, про яке у відповідних державних реєстрах, зокрема, у Єдиному державному реєстрі транспортних засобів, Єдиному реєстрі обтяжень рухомого майна, Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань, міститься інформація (запис) про власність відповідача. 
В обґрунтування заяви про забезпечення позову позивач посилається на те, що він є критично важливим підприємством для забезпечення потреб ЗСУ та інших військових формувань, а тому неотримання коштів від відповідача за фактично виконану роботу призведе до загрози інтересам не тільки позивача, а й оборонного сектору країни. 
Відповідно до даних Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек за відповідачем не зареєстровано права власності на нерухоме майно. 
У період з 01.01.2024 по 31.12.2025 відповідач двічі здійснював перереєстрацію компанії (юридичної особи). Маючи заборгованість перед позивачем і за іншими договорами, відповідач уникає від отримання офіційної кореспонденції - листи, направлені на юридичну адресу після встановленого оператором поштового зв`язку «Укрпошта» повертаються без вручення, відповідні листи, направлені електронною поштою також не надаються. 
Наразі за участю відповідача, як боржника, розглядається ряд справ, зокрема, справи №907/711/24, №904/609/25, №910/2851/26, №910/2783/26, №910/1125/26. 
Також відповідач має прострочену заборгованість перед позивачем за Договором безвідсоткової позики №017.24 від 09.04.2024 на суму 10 000 000,00 грн, договір відповідачем не виконується, відповіді на вимогу №150/26-ВИХ від 25.03.2026 відповідач не надав. 
Господарський суд міста Києва ухвалою від 16.04.2026 у справі №910/484/26 відмовив позивачу у задоволенні заяви про забезпечення позову. 
Постановляючи вказану ухвалу суд першої інстанції дійшов висновку про те, що позивачем не додано доказів, які підтверджують вчинення відповідачем будь-яких дій, спрямованих на невиконання рішення суду та не зазначено про вчинення відповідачем будь-яких дій, спрямованих на ухилення від виконання рішення суду у даній справі. 
Не погодившись із прийнятою ухвалою місцевого господарського суду, позивач звернувся до Північного апеляційного господарського суду із апеляційною скаргою, в якій просить скасувати ухвалу Господарського суду міста Києва від 16.04.2026 у справі №910/484/26 та ухвалити нове рішення, яким задовольнити заяву про забезпечення позову.
В обґрунтування доводів та вимог апеляційної скарги позивач посилається на те, що суд першої інстанції допустив порушення норм процесуального права, оскільки за приписами статті 136 Господарського процесуального кодексу України (далі за текстом - ГПК України) правова природа заходів забезпечення позову пов`язує такі заходи не з конкретними діями відповідача, направленим на ухилення від виконання рішення суду, а з реальним ризиком настання таких негативних наслідків. Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд повинен врахувати, що вжиття відповідних заходів може забезпечити належне виконання рішення про задоволення позову у разі ухвалення такого рішення, а їх невжиття, навпаки, ускладнить або навіть унеможливить таке виконання. 
Позивач вказує на те, що у заяві про забезпечення позову навів низку обставин на підтвердження заяви, проте суд першої інстанції залишив їх поза увагою, зокрема, відсутність у власності відповідача нерухомого майна; у період з 01.01.2024 по 31.12.2025 відповідач двічі здійснював перереєстрацію компанії (юридичної особи). Маючи заборгованість перед позивачем і за іншими договорами, відповідач уникає від отримання офіційної кореспонденції - листи, направлені на юридичну адресу після встановленого оператором поштового зв`язку «Укрпошта» повертаються без вручення, відповідні листи, направлені електронною поштою також не надаються. Наразі за участю відповідача, як боржника, розглядається ряд справ, зокрема, справи №907/711/24, №904/609/25, №910/2851/26, №910/2783/26, №910/1125/26.
У провадженні Господарського суду міста Києва знаходяться справи №910/484/26 та №910/4750/26 про стягнення з відповідача на користь позивача більше ніж 21 000 000,00 грн. 
Досудовим розслідуванням у кримінальному провадженні №22024000000000418 від 13.05.2024 за ознакою вчинення кримінального провадження за частиною 1 статті 114 Кримінального кодексу України, що здійснюється слідчими Головного слідчого управління Служби безпеки України встановлено, що посадові особи ряду товариств, зокрема, і відповідача, можуть бути задіянні у розтраті (привласненні) бюджетних коштів на суму 34 685 950,00 грн, ймовірно з метою подальшої легалізації коштів (ухвала Київського апеляційного суду від 29.05.2025 у справі №761/11232/25 (провадження №11-сс/824/2981/2025)). 
Крім того, відповідач підтвердив, що згідно фінансової звітності за 2025 рік він має збиток на суму понад 150 000 000,00 грн, тому відповідач не може розрахуватися із підприємцями - співвиконавцями, що підтверджується листом №4979/1 від 02.04.2025. 
Відповідно до витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 28.04.2026 апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Співдружність Авіа Буд» на ухвалу Господарського суду міста Києва від 16.04.2026 у справі №910/484/26 передано на розгляд колегії суддів у складі: Владимиренко С.В. - головуючий суддя, Демидова А.М., Ходаківська І.П.
Північний апеляційний господарський суд ухвалою від 04.05.2026 у справі №910/484/26 задовольнив клопотання та поновив Товариству з обмеженою відповідальністю «Співдружність Авіа Буд» пропущений строк на апеляційне оскарження ухвали Господарського суду міста Києва від 16.04.2026 у справі №910/484/26; відкрив апеляційне провадження за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Співдружність Авіа Буд» на ухвалу Господарського суду міста Києва від 16.04.2026 у справі №910/484/26; розгляд апеляційної скарги призначив на 26.05.2026 о 12 год. 30 хв.
14.05.2026 матеріали оскарження ухвали Господарського суду міста Києва від 16.04.2026 у справі №910/484/26 надійшли на адресу Північного апеляційного господарського суду. 
Відповідач згідно відзиву на апеляційну скаргу позивача заперечує проти її задоволення, посилаючись на те, що зміна реєстрації викликана з метою безпеки, оскільки з 24.02.2022 йде повномасштабна війна проти України, з 2022 року місто Запоріжжя під постійними обстрілами. 
Щодо наявності судових спорів, то, як зазначає відповідач у відзиві на апеляційну скаргу позивача, то наведені позивачем спори є різними із даною справою за суб`єктним складом, предметом та підставами позову, при цьому позивач не є учасником таких справ, а тому незрозуміло як такі справи впливають на ускладнення чи унеможливлення виконання рішення суду, у разі задоволенні позову. 
Посилання позивача на досудове розслідування у кримінальному провадженні №22024000000000418 від 13.05.2024 носить оціночний та припущений характер, оскільки не підтверджується належними і допустимими доказами, які б свідчили про наявність реальних ризиків невиконання або ускладнення виконання рішення суду у разі задоволення позову. 
Арешт коштів на суму 11 442 230,91 грн без належних та допустимих доказів на підтвердження заяви про забезпечення позову є порушенням балансу інтересів.
Позивач до апеляційної скарги подав лист відповідача №4979/1 від 02.04.2026 щодо продовження терміну Договору безвідсоткової позики №017.24 від 09.04.2024 до вирішення питання сплати за Договором №138/23 від 17.11.2023. У вказаному листі відповідач довідково зазначив про збитковість підприємства у 2025 році, що підтверджується фінансовою звітністю. 
Судом апеляційної інстанції встановлено, що під час розгляду заяви про забезпечення позову судом першої інстанції, позивач до заяви про забезпечення позову лист відповідача №4979/1 від 02.04.2026 не надавав, а тому, враховуючи приписи статті 269 ГПК України суд апеляційної інстанції не приймає лист відповідача №4979/1 від 02.04.2026. 
26.05.2026 у судовому засіданні представник позивача підтримав доводи та вимоги апеляційної скарги, просив суд апеляційної інстанції її задовольнити, скасувати ухвалу Господарського суду міста Києва від 16.04.2026 у справі №910/484/26 та ухвалити нове рішення, яким задовольнити заяву про забезпечення позову. 
У судовому засіданні 26.05.2026 представник відповідача заперечив проти задоволення апеляційної скарги позивача, просив суд апеляційної інстанції відмовити у її задоволенні, а ухвалу Господарського суду міста Києва від 16.04.2026 у справі №910/484/26 залишити без змін.
Розглянувши доводи та вимоги апеляційної скарги, відзиву на неї, перевіривши матеріали оскарження ухвали Господарського суду міста Києва від 16.04.2026 у справі №910/484/26, заслухавши пояснення представників учасників справи, дослідивши докази, проаналізувавши правильність застосування судом першої інстанції норм процесуального права, колегія суддів апеляційного господарського суду встановила наступне.
Відповідно до статті 136 ГПК України господарський суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 137 цього Кодексу заходів забезпечення позову.
Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду, а також з інших підстав, визначених законом.
Згідно із частиною 1 статті 137 ГПК України позов забезпечується: 1) накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачу і знаходяться у нього чи в інших осіб; 2) забороною відповідачу вчиняти певні дії; 4) забороною іншим особам вчиняти дії щодо предмета спору або здійснювати платежі, або передавати майно відповідачеві, або виконувати щодо нього інші зобов`язання; 5) зупиненням стягнення на підставі виконавчого документа або іншого документа, за яким стягнення здійснюється у безспірному порядку; 6) зупиненням продажу майна, якщо подано позов про визнання права власності на це майно, або про виключення його з опису і про зняття з нього арешту; 8) зупиненням митного оформлення товарів чи предметів, що містять об`єкти інтелектуальної власності; 9) арештом морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги; 10) іншими заходами у випадках, передбачених законами, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.
Суд може застосувати кілька заходів забезпечення позову (частина 3 статті 137 ГПК України).
У постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 24.05.2021 у справі № 910/3158/20 міститься висновок щодо застосування пункту 1 частини 1 статті 137 ГПК України, відповідно до якого під час розгляду заяви про накладення арешту на майно або грошові кошти суд має виходити з того, що цей захід забезпечення обмежує право особи користуватися та розпоряджатися грошовими коштами або майном, а тому може застосовуватися в справі, у якій заявлено майнову вимогу, а спір вирішується про визнання права (інше речове право) на майно, витребування (передачу) майна, грошових коштів або про стягнення грошових коштів.
Процесуальні підстави для застосування заходів забезпечення позову визначає стаття 136 ГПК України, згідно з приписами якої господарський суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 137 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.
Відповідно до висновків, викладених Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 24.04.2024 у справі №754/5683/22 при застосуванні заходів забезпечення позову ключовим є встановлення судом: 1) наявності спору між сторонами; 2) ризику незабезпечення ефективного захисту порушених прав позивача, який може проявлятися як через вплив на виконуваність рішення суду у конкретній справі, так і шляхом перешкоджання поновленню порушених чи оспорюваних прав позивача, за захистом яких він звернувся до суду; 3) співмірності обраного позивачем виду забезпечення позову з пред`явленими позовними вимогами та 4) дійсної мети звернення особи до суду з заявою про забезпечення позову, зокрема, чи не є таке звернення спрямованим на зловживання учасником справи своїми правами.
З наведеного слідує, що не існує універсального алгоритму застосування заходів забезпечення позову, оскільки їх вжиття (або відмова у такому) знаходиться у прямій залежності від фактичних обставин кожного конкретного господарського спору. 
При вирішенні питання про вжиття заходів забезпечення позову господарський суд має оцінити обґрунтованість доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням таких умов: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між заявленим заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, імовірності утруднення виконання або невиконання рішення господарського суду, імовірності ускладнення чи непоновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача у разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.
Передумовою забезпечення позову є обрання належного, відповідного предмету спору заходу забезпечення позову, що гарантує дотримання принципу співвіднесення виду заходу забезпечення позову заявленим позивачем вимогам, що, зрештою, дає змогу досягти балансу інтересів сторін та інших учасників судового процесу під час вирішення спору, сприяє фактичному виконанню судового рішення в разі задоволення позову та, як наслідок, забезпечує ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача (заявника). Аналогічні висновки Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду викладені у постановах від 21.12.2021 у справі № 910/10598/21, від 28.08.2023 у справі № 906/304/23.
Під забезпеченням позову слід розуміти вжиття судом заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача, які гарантують реальне виконання судового рішення, прийнятого за його позовом. Інститут забезпечення позову спрямований проти несумлінних дій відповідача, який може приховати майно, розтратити його, продати, знецінити (аналогічний висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12.02.2020 у справі № 381/4019/18).
Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд повинен врахувати, що вжиття відповідних заходів може забезпечити належне виконання рішення про задоволення позову у разі ухвалення цього рішення, а їх невжиття, - навпаки, ускладнити або навіть унеможливити таке виконання (постанова Великої Палати Верховного Суду від 15.09.2020 у справі № 753/22860/17).
Заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами (частин 4 статті 137 ГПК України). 
Співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків від заборони відповідачу/іншим особам здійснювати певні дії (постанова Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 22.07.2021 у справі №910/4669/21).
Безпосередньою метою вжиття заходів є саме забезпечення виконання рішення суду. Інститут забезпечення позову в господарському процесі існує виключно з метою забезпечення гарантії виконання майбутнього судового рішення.
Адекватність заходу для забезпечення позову, що застосовується господарським судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається. Оцінка такої відповідності здійснюється господарським судом, зокрема, з урахуванням співвідношення права (інтересу), про захист яких просить заявник, з розміром коштів відповідача, на який вимагається накладення арешту.
Отже, у кожному конкретному випадку, розглядаючи заяву про забезпечення позову, суду належить встановити наявність обставин, які свідчать про те, що в разі невжиття таких заходів можуть виникнути перешкоди для виконання рішення суду у разі задоволення позову. При цьому обов`язок доказування наявності таких обставин покладається на заявника. Подібний висновок викладений у постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 11.07.2024 у справі №925/1459/23, від 06.06.2024 у справі №910/17599/23, від 21.03.2024 у справі № 910/15328/23, від 13.12.2023 у справі № 921/290/23.
У вирішенні питання про вжиття заходів забезпечення позову господарським судам необхідно дотримуватися принципу їх співмірності із заявленими позивачем вимогами.
Заходи щодо забезпечення позову можуть бути вжиті судом лише в межах предмета позову (аналогічний правовий висновок міститься у постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 18.02.2022 у справі №910/12404/21).
Судом апеляційної інстанції встановлено, що предметом позову у даній справі є стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості, інфляційних втрат та штрафних санкцій за порушення відповідачем умов Договору в частині оплати за виконані позивачем роботи. 
Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» визначено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.
Згідно із частиною 4 статті 11 ГПК України суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод «Право на ефективний засіб юридичного захисту» встановлено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.
Одним з механізмів забезпечення ефективного юридичного захисту є передбачений національним законодавством України інститут вжиття заходів до забезпечення позову. При цьому, вжиття заходів до забезпечення позову має на меті запобігти утрудненню чи неможливості виконання рішення господарського суду, прийнятого за результатами розгляду справи, або забезпечити ефективний захист чи поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду, в разі задоволення позову.
Згідно рішення Європейського суду з прав людини від 29.06.2006 у справі «Пантелеєнко проти України» засіб юридичного захисту має бути ефективним як на практиці, так і за законом. У рішенні Європейського суду з прав людини від 31.07.2003 у справі «Дорани проти Ірландії», було зазначено що поняття «ефективний засіб» передбачає запобігання порушенню або припинення порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права.
При вирішенні справи «Каіч та інші проти Хорватії» (рішення від 17.07.2008) Європейський Суд з прав людини вказав, що для Конвенції було б неприйнятно, якби стаття 13 декларувала право на ефективний засіб захисту, але без його практичного застосування. Таким чином, обов`язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту. Протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права. Побідна за змістом правова позиція викладена у постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 13.05.2019 у справі № 911/1551/18.
Метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого перебуває справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій із боку відповідача чи інших учасників справи з тим, щоб забезпечити позивачу реальний та ефективний захист або поновлення порушених його прав (інтересів), якщо рішення буде прийняте на його користь, в тому числі задля забезпечення можливості захисту порушених прав в межах одного судового провадження без нових звернень до суду.
Обранням належного заходу забезпечення позову дотримується принцип співвіднесення виду заходу забезпечення позову із вимогами позивача, чим врешті досягаються: збалансованість інтересів сторін та інших учасників судового процесу під час вирішення спору, фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову та, як наслідок, ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача без порушення або безпідставного обмеження при цьому прав та охоронюваних інтересів інших учасників справи (правова позиція викладена у постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 12.04.2018 у справі № 922/2928/17, від 05.08.2019 у справі № 922/599/19, від 01.07.2024 у справі № 916/795/24).
При розгляді заяви про забезпечення позову вирішується лише питання про наявність підстав для вжиття заходів забезпечення позову і не вирішуються матеріально-правові вимоги та заперечення осіб, які беруть участь у справі, а також не вирішується наперед результат розгляду справи по суті позову.
Законодавство не встановлює вичерпний перелік обставин, якими учасник справи вправі обґрунтовувати заяву про забезпечення позову. Відсутній також вичерпний перелік доказів, за допомогою яких можуть бути встановлені ці обставини.
У постанові від 19.12.2024 у справі № 910/6192/24 Касаційний господарський суд у складі Верховного Суду дійшов висновку про те, що не існує універсального алгоритму застосування заходів забезпечення позову, оскільки їх вжиття (або відмова у такому) знаходиться у прямій залежності від фактичних обставин кожного конкретного господарського спору. Сторона, яка звертається із заявою про забезпечення позову, повинна обґрунтувати необхідність забезпечення позову, що полягає у доказуванні обставин, з якими пов`язано вирішення питання про забезпечення позову. Разом з тим, законом не визначається перелік відповідних доказів, які повинна надати особа до суду під час звернення із заявою про забезпечення позову, а тому суди в кожному конкретному випадку повинні оцінювати їх на предмет достатності, належності, допустимості та достовірності (постанова Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 04.09.2024 у справі № 915/249/24).
Умовою застосування заходів забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, що має бути підтверджено доказами наявності фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного заходу забезпечення позову. Аналогічний висновок викладений у постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 21.02.2020 у справі №910/9498/19, від 17.09.2020 у справі №910/72/20, від 15.01.2021 у справі №914/1939/20, від 16.02.2021 у справі №910/16866/20, від 15.04.2021 у справі №910/16370/20, від 24.06.2022 у справі №904/3783/21, від 26.09.2022 у справі №911/3208/21).
У заяві про забезпечення позову позивач посилається на те, що за наказом №506/нз від 03.03.2026 він є критично важливим підприємством для забезпечення потреб ЗСУ та інших військових формувань, а тому неотримання коштів від відповідача за фактично виконану роботу призведе до загрози інтересам не тільки позивача, а й оборонного сектору країни. Проте позивач не надав до заяви про забезпечення позову наказ №506/нз від 03.03.2026 та не вказав, ким видано такий наказ, тоді як тягар доказування заяви про забезпечення позову за положеннями ГПК України покладається на позивача. 
Обов`язок із доказування варто розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи (постанова Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 04.03.2021 у справі № 908/1879/17).
Також відповідно до даних Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек за відповідачем не зареєстровано права власності на нерухоме майно. Позивач до заяви про забезпечення позову додав витяг з інтернет сайту Опендатабот про наявність у відповідача рухомого майна - транспортних засобів. При цьому відсутність у відповідача нерухомого майна не може свідчити про утруднення чи унеможливлення виконання рішення суду у даній справі, у разі задоволення позову. 
Гарантії справедливого суду діють не тільки під час розгляду справи, але й під час виконання судового рішення. Тому, розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд повинен врахувати, що вжиття відповідних заходів може забезпечити належне виконання рішення про задоволення позову у разі ухвалення цього рішення, а їх невжиття, - навпаки, ускладнити або навіть унеможливити таке виконання (ухвала Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 22.11.2021 у справі № 344/14718/20).
Метою застосування заходів забезпечення позову майнового характеру є обґрунтоване припущення, що майно, яке є у відповідача, на момент пред`явлення позову може зникнути, зменшитись за кількістю або погіршитись за якістю на момент виконання рішення суду.
При цьому, піддані арешту грошові кошти обмежуються розміром позову та можливими судовими витратами, а арешт майна має стосуватися майна, що належить до предмета спору (такого висновку дотримується Касаційний господарський суд у складі Верховного Суду у постановах від 15.09.2019 у справі №915/870/18, від 05.09.2019 у справі №911/527/19, від 16.10.2019 у справі №911/1530/19, від 21.08.2020 у справі №904/2357/20, від 25.09.2020 у справі №925/77/20, від 20.09.2022 у справі №916/307/22, від 03.03.2023 у справі №907/269/22).
Отже, відсутність у відповідача нерухомого майна не може свідчити про утруднення чи унеможливлення виконання рішення суду у даній справі, у разі задоволення позову. При цьому наявність у відповідача рухомого майна - транспортних засобів не належить до предмета спору. 
У період з 01.01.2024 по 31.12.2025 відповідач двічі здійснював перереєстрацію компанії (юридичної особи), при цьому позивач таких доказів суду не надав.
Наявність у провадженні судів справ №907/711/24, №904/609/25, №910/2851/26, №910/2783/26, №910/1125/26, за якими відповідач є боржником, також не може слугувати доказами на підтвердження заяви про забезпечення позову та необхідності вжиття відповідних заходів. При цьому позивач не є учасником наведених справ. 
Також відповідач має прострочену заборгованість перед позивачем за Договором безвідсоткової позики №017.24 від 09.04.2024 на суму 10 000 000,00 грн, договір відповідачем не виконується, відповіді на вимогу №150/26-ВИХ від 25.03.2026 відповідач не надав. 
Водночас предметом даного спору не є стягнення заборгованості з відповідача на користь позивача за Договором безвідсоткової позики №017.24 від 09.04.2024 на суму 10 000 000,00 грн. 
Наведене вище свідчить про не доведення позивачем того, що заходи забезпечення позову, які він просить вжити є розумними, обґрунтованими та адекватними; наявність зв`язку між заходами забезпечення позову і предметом позовних вимог, та спроможність таких заходів забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; ймовірність утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів. 
Таким чином, заява позивача про забезпечення позову є необґрунтованою та такою, що не підлягає задоволенню. 
За приписами статей 76, 77 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Докази, одержані з порушенням закону, судом не приймаються.
Згідно із частиною 1 статті 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. 
За змістом статті 236 ГПК України (частини 1-5) судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню господарського судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. 
За таких обставин, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні заяви позивача про вжиття заходів забезпечення позову, а тому відсутні підстави для скасування чи зміни ухвали Господарського суду міста Києва від 16.04.2026 у справі №910/484/26. 
У Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, серед іншого (пункти 32-41), звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; для цього потрібно логічно структурувати рішення і викласти його в чіткому стилі, доступному для кожного; судові рішення повинні, у принципі, бути обґрунтованим; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на аргументи сторін та доречні доводи, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.
Європейський суд з прав людини у рішенні від 10.02.2010 у справі «Серявін та інші проти України» зауважив, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються.
Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною, залежно від характеру рішення.
У справі «Трофимчук проти України» Європейський суд з прав людини також зазначив, хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довод.
В пункті 53 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Федорченко та Лозенко проти України» від 20.09.2012 зазначено, що при оцінці доказів суд керується критерієм доведення «поза розумним сумнівом». Тобто, аргументи сторони мають бути достатньо вагомими, чіткими та узгодженими.
Апеляційним судом при винесені даної постанови було надано обґрунтовані та вичерпні висновки доводам апелянта із посиланням на норми процесуального права, які підлягають застосуванню при розгляді заяви про вжиття заходів забезпечення позову. 
Згідно із частиною 1 статті 271 ГПК України апеляційні скарги на ухвали суду першої інстанції розглядаються в порядку, передбаченому для розгляду апеляційних скарг на рішення суду першої інстанції з урахуванням особливостей, визначених цією статтею. 
Відповідно частини 1 статті 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відповідно до статті 276 ГПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
За таких обставин, колегія суддів Північного апеляційного господарського суду дійшла висновку про те, що ухвала Господарського суду міста Києва від 16.04.2026 у справі №910/484/26 прийнята з повним та всебічним дослідженням обставин, які мають значення для справи, а також з дотриманням норм процесуального права, у зв`язку з чим апеляційна скарга позивача задоволенню не підлягає. 
Керуючись статтями 269, 270, 271, 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд

УХВАЛИВ:

1. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Співдружність Авіа Буд» на ухвалу Господарського суду міста Києва від 16.04.2026 у справі №910/484/26 залишити без задоволення.
2. Ухвалу Господарського суду міста Києва від 16.04.2026 у справі №910/484/26 залишити без змін.
3. Матеріали оскарження ухвали Господарського суду міста Києва від 16.04.2026 у справі №910/484/26 повернути до Господарського суду міста Києва.
4. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до суду касаційної інстанції у господарських справах в порядку і строки, визначені у статтях 287, 288, 289 Господарського процесуального кодексу України. 
Повна постанова складена 01.06.2026. 

Головуючий суддя С.В. Владимиренко 

Судді І.П. Ходаківська

А.М. Демидова