Справа 755/21790/25 
Провадження 2/206/1109/26 

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
(ЗАОЧНЕ)

05 червня 2026 року  м. Дніпро 

Самарський районний суд міста Дніпра у складі: головуючого судді Гаркуші В.В., за участю секретаря судового засідання Дуб В.С., розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Дніпрі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до держави російська федерація в особі Міністерства юстиції російської федерації про відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок збройної агресії російської федерації проти України,-
ВСТАНОВИВ:

І. Стислий виклад позиції позивача та відповідача
До Самарського районного суду міста Дніпра надійшла позовна заява ОСОБА_1 до держави російська федерація в особі Міністерства юстиції російської федерації про відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок збройної агресії російської федерації проти України.
Позивачка просить суд стягнути з держави російська федерація в особі Міністерства юстиції російської федерації на її користь моральну шкоду у розмірі 1 500 000,00 грн.
В обґрунтування позову ОСОБА_1 зазначила, що починаючи з 2014 року російська федерація здійснює збройну агресію проти України, яка спричинила масові порушення прав громадян України, зокрема права на життя, безпеку, повагу до житла, мирне володіння майном, а також призвела до вимушеного переселення значної кількості осіб із територій, на яких ведуться бойові дії або які перебувають під тимчасовою окупацією.
Позивачка вказала, що вона разом зі своїм чоловіком ОСОБА_2 та свекрухою ОСОБА_3 проживала у квартирі за адресою: АДРЕСА_1 . Зазначене житло, за твердженням позивачки, належить її свекрусі ОСОБА_3 на праві приватної власності.
За змістом позовної заяви, після початку повномасштабної збройної агресії російської федерації проти України місто Торецьк опинилося в зоні активних бойових дій, а позивачка та члени її сім`ї були позбавлені можливості безпечно проживати у зазначеному житлі, користуватися ним, утримувати його в належному стані та продовжувати звичний спосіб життя.
Позивачка зазначає, що внаслідок таких обставин вона та члени її сім`ї були вимушені залишити місце постійного проживання і переселитися до міста Києва, що підтверджується довідкою про взяття її на облік як внутрішньо переміщеної особи.
На думку позивачки, втрата можливості проживати у звичному життєвому середовищі, вимушене переселення, невизначеність щодо можливості повернення до попереднього місця проживання, порушення усталеного способу життя та втрата відчуття безпеки спричинили їй значні душевні страждання, психологічне напруження, відчуття безпорадності та несправедливості.
ОСОБА_1 вважає, що саме збройна агресія російської федерації проти України та пов`язані з нею бойові дії стали причиною її вимушеного переміщення, втрати можливості користування сімейним житлом та завдання їй моральної шкоди.
Розмір моральної шкоди позивачка оцінює у 1 500 000,00 грн, посилаючись на характер перенесених душевних страждань, втрату безпечного життєвого середовища, неможливість користуватися житлом, з яким було пов`язане її сімейне життя, та істотні зміни у звичному способі життя.
Позивачка у судове засідання не з`явилася, подала до суду заяву, у якій просила справу розглянути за її відсутності, позовні вимоги задовольнити. Заперечень проти ухвалення заочного рішення від позивачки до суду не надходило.
Відповідач — держава російська федерація в особі Міністерства юстиції російської федерації — відзиву на позовну заяву не подав, доказів на спростування доводів позивачки суду не надав, участь свого представника у судовому засіданні не забезпечив.
Відповідача повідомлено про дату, час і місце розгляду справи шляхом розміщення оголошення на офіційному веб-порталі судової влади України. З огляду на припинення дипломатичних відносин України з російською федерацією, воєнний стан та об`єктивну неможливість здійснення судового повідомлення відповідача через дипломатичні канали, суд вважає такий спосіб повідомлення належним та достатнім у цій категорії справ.
Відповідно до ч. 11 ст. 128 ЦПК України з опублікуванням оголошення про виклик особа вважається повідомленою про дату, час і місце розгляду справи.
За таких обставин, враховуючи належне повідомлення відповідача про розгляд справи, неподання ним відзиву на позов, неявку його представника у судове засідання, а також відсутність заперечень позивачки проти заочного розгляду справи, суд дійшов висновку про наявність підстав для заочного розгляду справи відповідно до ст. 280 ЦПК України.

ІІ. Заяви, клопотання. Інші процесуальні дії у справі.
Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 19.02.2026 головуючим суддею у справі визначений суддя Самарського районного суду міста Дніпра Гаркуша В.В.
Ухвалою суду від 11 березня 2026 року відкрито провадження у цивільній справі та призначено підготовче судове засідання за правилами загального позовного провадження..
Ухвалою суду від 14 травня 2026 закрите підготовче провадження, розгляд справи по суті призначено на 05.06.2026.
Оскільки розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Під час розгляду справи судом досліджені письмові докази, що містяться в матеріалах справи.

ІІІ. Фактичні обставини, встановлені судом та зміст спірних правовідносин з посиланням на докази.
Судом досліджено письмові докази, надані стороною позивачки на підтвердження обставин, якими обґрунтовано позовні вимоги.
З копії паспорта громадянки України та картки платника податків вбачається, що позивачкою у справі є ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженка міста Дзержинська Донецької області, якій присвоєно реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 (а.с. 7-9).
З копії довідки від 29 серпня 2022 року № 3244-7001462414 про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи вбачається, що ОСОБА_1 взята на облік як внутрішньо переміщена особа. У зазначеній довідці наведені відомості про її зареєстроване місце проживання у Донецькій області та фактичне місце проживання/перебування після переміщення (а.с. 10).
З копії паспорта громадянки України ОСОБА_3 вбачається, що ОСОБА_3 народилася ІНФОРМАЦІЯ_2 у місті Дзержинську Донецької області, є громадянкою України (а.с. 11-12).
З копії довідки від 31 травня 2024 року № 3004-7002047105 про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи вбачається, що ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , взята на облік як внутрішньо переміщена особа. Її зареєстрованим місцем проживання зазначено: АДРЕСА_1 , а фактичним місцем проживання/перебування — АДРЕСА_2 (а.с. 14).
З витягу з розпорядження Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації від 22 квітня 2025 року № 240 «Про облік громадян, що потребують житла для тимчасового проживання» вбачається, що ОСОБА_3 , 1939 року народження, сім`єю з однієї особи, взята на облік громадян, які потребують житла для тимчасового проживання. У розпорядженні зазначено, що вона зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 , перебуває на обліку в м. Києві як внутрішньо переміщена особа з 2024 року, проживає за адресою: АДРЕСА_2 , а підставою взяття на облік є статус внутрішньо переміщеної особи (а.с. 17).
З копії свідоцтва про право власності від 05 грудня 2006 року, виданого Дзержинським комунальним підприємством «Дзержинськжитлосервіс», вбачається, що квартира, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 , належала на праві приватної спільної власності ОСОБА_4 та члену його сім`ї ОСОБА_3 . Загальна площа квартири становить 32,9 кв. м. Свідоцтво видано згідно з розпорядженням від 05 грудня 2006 року № 125, право власності зареєстровано 05 березня 2007 року, реєстраційний номер 18058884 (а.с. 18).
З технічного паспорта на квартиру АДРЕСА_4 вбачається, що власниками квартири зазначені ОСОБА_4 та ОСОБА_3 . Відповідно до технічної характеристики квартира є однокімнатною, її загальна площа становить 32,9 кв. м, житлова площа — 17,1 кв. м (а.с. 20).
З копії свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого 21 лютого 2025 року державним нотаріусом Двадцять першої київської державної нотаріальної контори, вбачається, що після смерті ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_4 , спадкоємцем зазначеного у свідоцтві майна є його дружина ОСОБА_3 . Спадщина складається з 1/2 частки квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 . У свідоцтві також зазначено, що раніше ця квартира мала адресу: АДРЕСА_3 , загальна площа квартири становить 32,9 кв. м, житлова площа — 17,1 кв. м (а.с. 19).
З витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, сформованого 21 лютого 2025 року, вбачається, що щодо квартири за адресою: АДРЕСА_1 , зареєстровано право власності ОСОБА_3 на 1/2 частку на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 21 лютого 2025 року. Об`єкт нерухомого майна має загальну площу 32,9 кв. м, житлову площу 17,1 кв. м, описаний як однокімнатна квартира (а.с. 15).
З іншого витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, сформованого 16 квітня 2025 року, вбачається, що щодо цієї ж квартири зареєстровано право власності ОСОБА_3 на 1/2 частку на підставі свідоцтва про право власності, виданого 05 грудня 2006 року Дзержинським комунальним підприємством «Дзержинськжитлосервіс» (а.с. 16).
Таким чином, досліджені судом письмові докази підтверджують, що квартира за адресою: АДРЕСА_1 , раніше — АДРЕСА_3 , є об`єктом нерухомого майна, право власності на частки у якому зареєстроване за ОСОБА_3 .
Позивачка у позовній заяві зазначає, що вона проживала разом зі своїм чоловіком ОСОБА_2 та свекрухою ОСОБА_3 у вказаній квартирі. За твердженням позивачки, після початку повномасштабної збройної агресії російської федерації проти України місто Торецьк опинилося у зоні активних бойових дій, а вона та члени її сім`ї втратили можливість безпечно проживати у зазначеному житлі та користуватися ним як місцем свого звичного сімейного життя.
Позивачка також зазначає, що внаслідок воєнних дій вона та члени її сім`ї були вимушені залишити місце проживання та змінити звичний спосіб життя. Зазначені обставини, на думку позивачки, спричинили їй душевні страждання, психологічне напруження, втрату відчуття безпеки, невизначеність щодо майбутнього та інші негативні немайнові наслідки.
Отже, спірні правовідносини виникли з приводу заявленої позивачкою вимоги про відшкодування моральної шкоди, яку вона пов`язує зі збройною агресією російської федерації проти України, вимушеним переміщенням та втратою можливості безпечно проживати у попередньому життєвому середовищі і користуватися житлом, з яким, за твердженням позивачки, було пов`язане її сімейне життя.

ІV. Норми законодавства застосовані судом, висновки та мотиви прийнятого рішення.
Відповідно до ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом.
Згідно з ч. 1 ст. 4, ч. 1 ст. 5 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, а суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб у спосіб, визначений законом або договором.
Відповідно до ст.ст. 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін і диспозитивності. Суд розглядає справу в межах заявлених вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених законом випадках.
За приписами ст.ст. 76, 77, 78, 80, 81 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює обставини, що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування, а достатніми — докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається.
Згідно з ч. 3 ст. 82 ЦПК України обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування.
Суд виходить із того, що факт збройної агресії російської федерації проти України, починаючи з 2014 року, тимчасової окупації частини території України, а також повномасштабного вторгнення російської федерації на територію України 24 лютого 2022 року є загальновідомими обставинами, які не потребують доказування у цій справі.
Так само загальновідомими є обставини, пов`язані з веденням активних бойових дій на території Донецької області, зокрема у Бахмутському районі та місті Торецьку, що об`єктивно зумовило масове переміщення цивільного населення, втрату можливості безпечно проживати у власному або сімейному житлі, користуватися майном та вести звичний спосіб життя.
Щодо юрисдикції українського суду та можливості розгляду позову до держави російська федерація суд зазначає таке.
За загальним правилом, іноземна держава може користуватися судовим імунітетом у судах іншої держави. Водночас такий імунітет не є абсолютним і не може застосовуватися у спосіб, який фактично позбавляє особу права на ефективний судовий захист, особливо у справах про відшкодування шкоди, завданої внаслідок збройної агресії іноземної держави на території України.
Верховний Суд у своїй практиці неодноразово виходив із того, що російська федерація, вчиняючи збройну агресію проти України, діє не як носій суверенних прав у межах правомірної публічної влади, а як держава-агресор, яка грубо порушує норми міжнародного права, суверенітет і територіальну цілісність України та основоположні права її громадян. За таких обставин посилання російської федерації на судовий імунітет у справах про відшкодування шкоди, завданої внаслідок такої агресії, є несумісним із правом особи на доступ до суду.
Суд також бере до уваги, що дипломатичні відносини між Україною та російською федерацією припинені у зв`язку з повномасштабною збройною агресією російської федерації проти України, а тому направлення судових документів відповідачу через дипломатичні канали є об`єктивно неможливим. За таких умов розміщення оголошення на офіційному веб-порталі судової влади України є належним способом повідомлення відповідача у цій категорії справ.
З урахуванням наведеного суд дійшов висновку, що справа підлягає розгляду судом України, а держава російська федерація не користується судовим імунітетом у цьому спорі.
Відповідно до ч. 1 ст. 49 Закону України «Про міжнародне приватне право» права та обов`язки за зобов`язаннями, що виникають внаслідок завдання шкоди, визначаються правом держави, у якій мала місце дія або інша обставина, що стала підставою для вимоги про відшкодування шкоди.
Оскільки шкода, про відшкодування якої заявлено позов, пов`язана з наслідками збройної агресії російської федерації на території України, вимушеним переміщенням позивачки та втратою можливості користування житлом на території України, до спірних правовідносин підлягає застосуванню право України.
Відповідно до ст. 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають, зокрема, із завдання майнової та моральної шкоди іншій особі.
Згідно зі ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Відповідно до п. 9 ч. 2 ст. 16 ЦК України одним зі способів захисту цивільних прав та інтересів є відшкодування моральної шкоди.
За змістом ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода, зокрема, полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів, а також у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку зі знищенням чи пошкодженням її майна.
Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності та справедливості.
Відповідно до ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених законом.
Суд бере до уваги, що моральна шкода у цій справі заявлена не як похідна від майнової шкоди власнику квартири, а як самостійна немайнова шкода, завдана позивачці внаслідок збройної агресії російської федерації, вимушеного переміщення, втрати звичного життєвого середовища та неможливості безпечно користуватися житлом, з яким було пов`язане її сімейне життя.
З досліджених судом доказів убачається, що квартира за адресою: АДРЕСА_1 , раніше — АДРЕСА_3 , є об`єктом нерухомого майна, право власності на частки у якому зареєстроване за ОСОБА_3 .
Водночас матеріали справи підтверджують не лише існування зазначеного житла як об`єкта нерухомого майна, а й обставини, які свідчать про вимушене переміщення членів сім`ї з Донецької області, зокрема взяття позивачки та ОСОБА_3 на облік як внутрішньо переміщених осіб.
Суд враховує, що позивачка не є власницею зазначеної квартири, однак заявлена нею моральна шкода обґрунтована не вимогою про компенсацію вартості пошкодженого чи знищеного майна, а негативними немайновими наслідками, яких вона зазнала внаслідок збройної агресії російської федерації проти України, вимушеного переміщення, втрати можливості безпечно проживати у попередньому життєвому середовищі та користуватися житлом, з яким було пов`язане її сімейне життя.
Право на повагу до житла та сімейного життя не обмежується лише формальним правом власності на нерухоме майно. Житло має для особи не лише майнову, а й особисту, соціальну та психологічну цінність, оскільки пов`язане з усталеним способом життя, родинними зв`язками, відчуттям безпеки, стабільності та належності до певного середовища.
Тому відсутність у позивачки зареєстрованого речового права на спірну квартиру сама по собі не виключає можливості завдання їй моральної шкоди внаслідок втрати можливості проживати у такому житлі або користуватися ним як сімейним житлом, якщо такі обставини підтверджуються сукупністю встановлених судом даних.
У цій справі суд виходить із того, що позивачка обґрунтовує моральну шкоду не виключно майновим аспектом, пов`язаним із пошкодженням чи втратою можливості використання квартири, а ширшим комплексом наслідків збройної агресії: вимушеним залишенням місця проживання, неможливістю безпечно користуватися сімейним житлом, руйнуванням звичного способу життя, втратою відчуття безпеки, вимушеним пристосуванням до нових умов проживання та постійною невизначеністю щодо майбутнього.
Суд бере до уваги, що місто Торецьк Донецької області належить до територій, які зазнали та продовжують зазнавати наслідків збройної агресії російської федерації, а тому обставини вимушеного переміщення позивачки та членів її сім`ї з цієї території є об`єктивно пов`язаними з воєнними діями та збройною агресією держави-відповідача.
При цьому відповідач — держава російська федерація — відзиву на позов не подав, доказів на спростування доводів позивачки суду не надав, причинно-наслідковий зв`язок між збройною агресією російської федерації та вимушеним переміщенням позивачки не спростував.
Оцінивши докази у їх сукупності, суд доходить висновку, що позивачкою доведено факт настання для неї негативних немайнових наслідків, які полягають у душевних стражданнях, психологічному напруженні, втраті відчуття безпеки, порушенні звичного життєвого укладу та вимушеній зміні місця проживання внаслідок збройної агресії російської федерації проти України.
Суд також вважає доведеним причинно-наслідковий зв`язок між протиправними діями російської федерації як держави-агресора та завданою позивачці моральною шкодою, оскільки саме збройна агресія російської федерації, ведення бойових дій на території Донецької області та пов`язані з цим небезпека для життя і здоров`я цивільного населення, неможливість безпечного проживання на відповідній території та втрата звичного життєвого середовища спричинили вимушене переміщення позивачки та втрату нею можливості користуватися попереднім життєвим середовищем.
Суд враховує правову позицію Верховного Суду, викладену у постанові від 29 квітня 2026 року у справі № 755/296/25, відповідно до якої розмір моральної шкоди, завданої збройною агресією російської федерації проти України, не визначається автоматично, а має встановлюватися судом у кожній конкретній справі з урахуванням характеру правопорушення, глибини та тривалості душевних страждань, вимушених змін у житті особи, а також принципів розумності, справедливості та співмірності.
Суд також враховує, що компенсація моральної шкоди не має карального характеру та не повинна призводити до безпідставного збагачення потерпілої особи, однак має бути достатньою для розумного та справедливого відшкодування тих немайнових втрат, які особа зазнала внаслідок протиправної поведінки відповідача.
У цій справі позивачка просить стягнути на її користь моральну шкоду у розмірі 1 500 000,00 грн.
Оцінюючи заявлений розмір моральної шкоди, суд бере до уваги тривалий характер збройної агресії російської федерації проти України, вимушене переміщення позивачки з Донецької області, втрату нею можливості безпечно проживати у звичному життєвому середовищі, необхідність адаптації до нових умов життя, тривалість стану невизначеності щодо можливості повернення до попереднього місця проживання, вік позивачки, характер і тривалість її душевних страждань, а також відсутність з боку відповідача будь-яких доказів на спростування доводів позивачки.
Суд також бере до уваги, що позовні вимоги стосуються саме моральної, а не майнової шкоди, тому суд у цій справі не вирішує питання про розмір вартості пошкодженого чи знищеного майна, не визначає склад співвласників квартири та не вирішує питання про належність позивачці речового права на зазначене нерухоме майно.
Разом з тим втрата можливості проживати у сімейному житлі та користуватися ним як місцем усталеного сімейного життя є самостійним чинником, який об`єктивно здатний спричинити особі істотні душевні страждання незалежно від того, чи є така особа власником відповідного житла.
З урахуванням наведеного, а також принципів розумності, справедливості та співмірності, суд дійшов висновку, що заявлений позивачкою розмір відшкодування моральної шкоди у сумі 1 500 000,00 грн відповідає характеру встановлених судом порушень і негативних немайнових наслідків, яких зазнала позивачка, є достатнім для розумної сатисфакції та не має карального характеру.
Отже, позовні вимоги ОСОБА_1 про стягнення з держави російська федерація в особі Міністерства юстиції російської федерації моральної шкоди у розмірі 1 500 000,00 грн підлягають задоволенню.
Щодо судових витрат суд зазначає таке.
Відповідно до п. 22 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі у справах за позовами до держави-агресора російської федерації про відшкодування завданої майнової та/або моральної шкоди у зв`язку з тимчасовою окупацією території України, збройною агресією, збройним конфліктом, що призвели, зокрема, до вимушеного переселення з тимчасово окупованих територій України, загибелі, поранення, перебування в полоні, незаконного позбавлення волі або викрадення, а також порушення права власності на рухоме та/або нерухоме майно.
Оскільки позивачка звільнена від сплати судового збору на підставі п. 22 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір», а позовні вимоги задоволені повністю, відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір.
З огляду на те, що заявлена позовна вимога має майновий характер, судовий збір за подання позовної заяви фізичною особою становить 1 відсоток ціни позову. Враховуючи ціну позову 1 500 000,00 грн, розмір судового збору, який підлягає стягненню з відповідача на користь держави, становить 15 000,00 грн.
Керуючись ст.ст. 11, 15, 16, 23, 1167 ЦК України, ст.ст. 2, 4, 5, 10, 12, 13, 76-82, 89, 128, 141, 247, 258, 259, 263-265, 268, 280-282, 284, 354, 355 ЦПК України, ст. 49 Закону України «Про міжнародне приватне право», п. 22 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір», суд, -

ВИРІШИВ:
Позов ОСОБА_1 до держави російська федерація в особі Міністерства юстиції російської федерації про відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок збройної агресії російської федерації проти України, - задовольнити.
Стягнути з держави російська федерація в особі Міністерства юстиції російської федерації на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , моральну шкоду у розмірі 1 500 000,00 грн (один мільйон п`ятсот тисяч гривень 00 копійок).
Стягнути з держави російська федерація в особі Міністерства юстиції російської федерації на користь держави судовий збір у розмірі 15 000,00 грн (п`ятнадцять тисяч гривень 00 копійок).
Заочне рішення може бути переглянуте Самарським районним судом міста Дніпра за письмовою заявою відповідача.
Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд, якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
Позивачка має право оскаржити заочне рішення в загальному порядку шляхом подання апеляційної скарги до Дніпровського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення відповідач має право оскаржити заочне рішення в апеляційному порядку. У цьому разі строк на апеляційне оскарження рішення починає відраховуватися з дати постановлення ухвали про залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення.
Рішення суду набирає законної сили, якщо протягом строків, установлених ЦПК України, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга.
У разі подання апеляційної скарги рішення суду, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя          В.В. Гаркуша