Справа № 278/1001/26

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
02 червня 2026 року м. Житомир
Житомирський районний суд Житомирської області в складі головуючого судді Буткевича М.І., за участі секретаря судового засідання – Беляєвої А.М., представника відповідача Департаменту патрульної поліції – Яремчук Л.М., розглянувши в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Державної казначейської служби України, Департаменту патрульної поліції про стягнення інфляційних втрат, 3% річних та моральної шкоди у зв`язку з тривалим невиконанням рішення суду, -
в с т а н о в и в:
Позивач звернувся до суду із позовом, в якому просить стягнути з Держави України інфляційні втрати, 3% річних, моральну шкоду у розмірі 2 000 000 грн за період прострочення виконання рішення суду, та судові витрати.
Позов обґрунтовує тим, що постановою Житомирського апеляційного суду від 22 квітня 2024 року у справі №278/3290/23 з Державного бюджету України на його користь стягнуто:
- 5 000 грн майнової шкоди; 
- 3 000 грн моральної шкоди; 
- 8 000 грн витрат на правничу допомогу. 
Зазначене рішення набрало законної сили та підлягало негайному виконанню. Однак, фактичне виконання рішення відбулося лише 29 січня 2026 року, що підтверджується банківськими документами та скріншотами зарахувань. 
Таким чином, прострочення виконання судового рішення становило понад 1 рік 9 місяців.
Протягом зазначеного періоду позивач неодноразово звертався до органів державної влади та Казначейства із заявами щодо виконання рішення суду, що підтверджується листуванням.
Тривале невиконання рішення суду спричинило позивачу моральні страждання, почуття правової невизначеності, необхідність неодноразових звернень до органів державної влади та судів.
02.03.2026 року ухвалою суду відкрито провадження в справі та призначено підготовче засідання.
01.04.2026 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду.
В судовому засіданні представник відповідача Департаменту патрульної поліції – Яремчук Л.М. просила відмовити у задоволенні позовних вимог, вважає, що позов є безпідставним.
Позивач в судове засідання не з`явився, однак на адресу суду ним скеровано клопотання про розгляд справи без його участі.
Від представника відповідача Державної казначейської служби України до суду надійшов відзив на позовну заяву, у якому представник заперечує проти задоволення позовних вимог та просить відмовити у повному обсязі.
Суд, дослідивши матеріали справи, встановив такі факти та відповідні їм правовідносини.
Рішенням Житомирського районного суду Житомирської області від 15.01.2024 у справі № 278/3290/23, вирішено:
- стягнути з держави Україна через Державну казначейську службу України шляхом списання коштів з державного бюджету України на користь ОСОБА_1 5000,00 грн майнової шкоди. 
- стягнути з держави Україна через Державну казначейську службу України шляхом списання коштів з державного бюджету України на користь ОСОБА_1 3000,00 грн моральної шкоди. У задоволенні решти вимог позову відмовити. 
- стягнути з держави Україна через Державну казначейську службу України шляхом списання коштів з державного бюджету України на користь ОСОБА_1 8000,00 грн витрат на правничу (правову) допомогу. 
Постановою Житомирського апеляційного суду від 22.04.2024 у справі № 278/3290/23, вирішено рішення Житомирського районного суду Житомирської області від 15.01.2024 року змінити, виклавши другий, третій та п`ятий абзаци резолютивної частини рішення в наступній редакції: 
- стягнути з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 5000,00 грн майнової шкоди. 
- стягнути з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 3000,00 грн моральної шкоди. 
- стягнути з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 8000,00 грн витрат на правничу допомогу. 
На виконання вказаного Рішення суду Житомирським районним судом Житомирської області 27.05.2024 видано виконавчі листи у справі № 278/3290/23.
Із листа Державної казначейської служби України № 5-08-08/12381 від 06.06.2024 року вбачається, що копія заяви адвоката Грабчука О.В. в інтересах ОСОБА_1 з копіями виконавчих листів та іншими доданими документами були направлені Головному управлінню Державної казначейської служби України у Київській області для здійснення заходів, передбачених Порядком виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників, затвердженого постановою КМУ від 03.08.2011 року № 845 (а.с. 5).
11.06.2024 року Головним управлінням Державної казначейської служби України у Київській області направлено запит до Департаменту патрульної поліції про надання відомостей що можуть бути підставою для зупинення безспірного списання коштів державного бюджету і їх перерахування на рахунок стягувача (а.с. 79 – заворот).
У відповіді на запитувану інформацію Департамент патрульної поліції листом з вих. № 5054-2024 від 20.06.2024 року повідомив, що підстави для зупинення списання коштів державного бюджету відсутні (а.с. 80).
Відповідно до копії листа Державної казначейської служби України, адресованого адвокату Олександру Грабчуку, з 02.07.2024 року обліковуються виконавчі листи у справі № 278/3290/23 про стягнення коштів на користь ОСОБА_1 , а списання коштів державного бюджету здійснюється Казначейством за черговістю надходження судових рішень до Казначейства (а.с. 6).
Зі скарги на бездіяльність органів Державної казначейської служби України щодо виконання судового рішення від 08.09.2025 року, адресованої Міністерству фінансів України, вбачається, що станом на 08.09.2025 року судове рішення не виконано, а виплата присуджених позивачу коштів не проведена (а.с. 10).
Як вбачається зі скріншотів безготівкове зарахування коштів на користь ОСОБА_1 було здійснено 29.01.2026 року (а.с. 7-9).
Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.
Відповідно до частини першої та пункту 9 частини другої статті 16 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу з застосуванням, зокрема, такого способу захисту, як відшкодування моральної (немайнової) шкоди.
Відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
Згідно із ч. 2 ст. 509 ЦК України зобов`язання виникають з підстав, установлених статтею 11 цього Кодексу.
Частиною 1 та частиною 5 статті 11 Цивільного кодексу України визначено, що цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. У випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки можуть виникати з рішення суду.
Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Згідно ст. 1 Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» від 05 червня 2012 року № 4901-VI (далі - Закон № 4901-VI) цей Закон встановлює гарантії держави щодо виконання судових рішень та виконавчих документів, визначених Законом України «Про виконавче провадження», та особливості їх виконання.
Відповідно до ст. 2 Закону № 4901-VI держава гарантує виконання рішення суду про стягнення коштів та зобов`язання вчинити певні дії щодо майна, боржником за яким є: державний орган; державні підприємство, установа, організація; юридична особа, примусова реалізація майна якої забороняється відповідно до законодавства.
Згідно ч. 1, 2, 4 ст. 3 Закону № 4901-VI виконання рішень суду про стягнення коштів, боржником за якими є державний орган, здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, в межах відповідних бюджетних призначень шляхом списання коштів з рахунків такого державного органу, а в разі відсутності у зазначеного державного органу відповідних призначень - за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду.
Стягувач за рішенням суду про стягнення коштів з державного органу звертається до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, у строки, встановлені Законом України «Про виконавче провадження», із заявою про виконання рішення суду. Разом із заявою стягувач подає до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, документи та відомості, необхідні для перерахування коштів, згідно з переліком, затвердженим Кабінетом Міністрів України.
Відповідно до ч. 6 ст. 4 Закону № 4901-VI перерахування коштів за рішенням суду здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, у тримісячний строк з дня надходження документів та відомостей, необхідних для цього, з одночасним направленням повідомлення про виплату коштів державному виконавцю, державному підприємству або юридичній особі.
Враховуючи те, що згідно із судовим рішенням грошові кошти підлягають стягненню з Державного бюджету України, то відповідно до вимог частини другої статті 6 Закону України «Про виконавче провадження» виконання такого судового рішення покладається на органи, що здійснюють казначейське обслуговування бюджетних коштів.
Механізм виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників, прийнятих судами, а також іншими органами (посадовими особами), які відповідно до закону мають право приймати такі рішення, встановлено Порядком виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 03 серпня 2011 року № 845 (далі - Порядок).
Для забезпечення безспірного списання коштів з державного бюджету згідно з пунктом 35 Порядку в казначействі відкривається в установленому порядку відповідний рахунок.
Безспірне списання коштів державного бюджету здійснюється казначейством за рахунок і в межах бюджетних призначень, передбачених у державному бюджеті на зазначену мету.
Відповідно до пункту 39 Порядку в разі коли для здійснення безспірного списання коштів державного бюджету згідно з пунктом 35 цього Порядку необхідні додаткові кошти понад обсяг відповідних бюджетних призначень, казначейство подає протягом одного місяця з дня надходження виконавчих документів Мінфіну пропозиції щодо необхідності внесення змін до закону про Державний бюджет України або виділення коштів з резервного фонду державного бюджету на зазначену мету.
Казначейство відкладає безспірне списання коштів державного бюджету та поновлює його з дати набрання чинності законом про внесення змін до закону про Державний бюджет України або рішенням про виділення коштів з резервного фонду державного бюджету.
Згідно з пунктом 35 Порядку Державна казначейська служба України здійснює безспірне списання коштів державного бюджету для відшкодування (компенсації), зокрема, шкоди, заподіяної фізичним та юридичним особам внаслідок незаконно прийнятих рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, їх посадових чи службових осіб під час здійснення ними своїх повноважень.
У разі здійснення безспірного списання коштів державного бюджету згідно з пунктом 35 Порядку стягувані подають документи, зазначені у пункті 6 Порядку, до органу казначейства за місцезнаходженням органу державної влади, внаслідок незаконно прийнятих рішень, дій чи бездіяльності якого заподіяно шкоду.
Орган казначейства повідомляє зазначеному органу протягом п`яти робочих днів після надходження документів про їх надходження (пункт 36 Порядку).
Позивач вказує, що прострочення виконання рішення суду починається з 22.04.2024 року, тобто з моменту набрання рішенням законної сили. Однак, із матеріалів справи, зокрема із листа Державної казначейської служби України вбачається, що виконавчий лист по справі №278/3290/23 про стягнення коштів з держави Україна за рахунок коштів Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 був прийнятий Державною казначейською службою України до виконання - 02 липня 2024 року, у зв`язку з чим остання мала строк для його виконання протягом трьох місяців, а саме до 02 жовтня 2024 року.
Повне виконання судового рішення відбулося лише 29 січня 2026 року, що підтверджується платіжними інструкціями № 1508359 (а.с. 97), № 1508360 (а.с. 98), № 1508361 (а.с. 100) та не заперечується самим позивачем.
Визначаючи період за який відповідач повинен нести відповідальність за несвоєчасне виконання рішення суду, суд враховує, положення ч. 6 ст. 4 Закону № 4901-VI, яким надано відповідачу тримісячний строк на виконання вказаного рішення, тому вважає що він фактично сплив 02 жовтня 2024 року тому саме із вказаної дати починається прострочення боржника, за яке передбачено відповідальність ч. 2 ст. 625 ЦК України.
Відтак, позовні вимоги позивача про несвоєчасне виконання відповідачем рішення у справі № 278/3290/23 стосуються періоду з 02.10.2024 року по 29.01.2026 року.
Стаття 625 ЦК України входить до розділу I «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України, тому в ній визначені загальні правила відповідальності за порушення грошового зобов`язання і її дія поширюється на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено спеціальними нормами, що регулюють суспільні відносини з приводу виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобов`язань.
Закон №4901-VI не обмежує поширення дії ст. 625 ЦК України на правовідносини щодо прострочення виконання боржником (зокрема, державою) його грошового зобов`язання, підтвердженого (визначеного, конкретизованого) у грошовому еквіваленті судовим рішенням, зокрема не обмежує можливість стягнення інфляційних втрат, які є об`єктивним явищем і не залежать від волі кредитора чи боржника. Крім того, у ст. 625 ЦК України немає застережень про те, що її приписи застосовуються лише до тих відносин, які не врегульовані іншими нормативно-правовими актами (висновки, викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 жовтня 2023 року у справі № 686/7081/21 (провадження № 14-91цс22)).
Отже, у разі неналежного виконання (прострочення) державою підтвердженого (визначеного, конкретизованого) судовим рішенням її грошового зобов`язання перед кредитором до правовідносин щодо прострочення виконання грошового зобов`язання слід застосовувати приписи частини другої статті 625 ЦК України (Постанова Великої Палати Верховного Суду від 09.11.2023 р. у справі № 420/2411/19).
У п. 51 постанови Великої Палати Верховного Суду від 03 жовтня 2023 року (справа № 686/7081/21) зазначено: «Держава відповідає за своїми зобов`язаннями своїм майном, крім майна, на яке відповідно до закону не може бути звернено стягнення (стаття 174 ЦК України). Це правило стосується як договірної, так і позадоговірної відповідальності держави. З огляду на те, що саме держава наділяє її органи майном, зокрема коштами, ці органи не мають власного майна. Кошти Державного бюджету України належать на праві власності державі незалежно від того, на якому казначейському рахунку вони обліковуються. Отже, боржником у зобов`язанні зі сплати цих коштів є держава Україна. Тому як у спорі щодо відшкодування завданої державою шкоди у грошовому еквіваленті, так і у спорі щодо прострочення виконання обов`язку з виплати такого відшкодування, підтвердженого (визначеного, конкретизованого) у судовому рішенні, суд стягує відповідні суми саме з Державного бюджету України, а не з конкретних рахунків органу державної влади, що представляє інтереси держави у спірних правовідносинах».
З урахуванням зазначеного, суд приходить до висновку про необхідність стягнення на користь позивача інфляційних втрат та 3 % річних за період з 02 жовтня 2024 року до 29 січня 2026 року у розмірі 2 296,64 грн та 637,48 грн, де:
Інфляційні втрати = (сума боргу (5 000,00+3 000,00+8 000,00) * сукупний індекс інфляції (114,354%)) – сума боргу (16 000,00);
3% річних: з 02.10.2024 року – 31.12.2024 року (91 день) – 119,34 грн,
з 01.01.2025 року – 31.12.2025 року (365 днів) – 480,00 грн,
з 01.01.2026 року – 29.01.2026 року (29 днів) – 38,14 грн.
Суд погоджується з доводами відповідача – Департаменту патрульної поліції, викладеними у відзиві на позовну заяву та зауважує, що у справах про відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями чи діями органів державної влади, стягнення здійснюється саме з Державного бюджету України, а не з майна відповідного державного органу. У таких правовідносинах відповідний орган державної влади виступає лише представником інтересів держави, а не самостійним боржником за судовим рішенням.
Аналогічна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 липня 2023 року у справі №757/31372/18-ц, у якій зазначено, що визначення у позові конкретних органів державної влади відповідачами не означає, що саме ці органи є суб`єктами відповідальності за виконання судового рішення. У таких правовідносинах органи державної влади діють як представники держави як боржника за відповідним судовим рішенням. 
Таким чином, саме держава Україна, а не окремий державний орган, виступає суб`єктом грошового зобов`язання у правовідносинах щодо відшкодування шкоди з державного бюджету.
Щодо відшкодування моральної шкоди у зв`язку з тривалим невиконанням рішення суду, суд зазначає наступне.
Позивач обґрунтовує вимогу про стягнення моральної шкоди посиланням на положення статті 23 Цивільного кодексу України, зазначаючи, що тривале виконання рішення суду спричинило йому «стан правової невизначеності, втрати довіри до держави та необхідності неодноразових звернень до органів державної влади з метою домогтися виконання судового рішення, що спричинило моральні переживання та психологічний дискомфорт». Разом із тим наведені твердження мають декларативний характер і не підтверджені жодними належними та допустимими доказами. 
Відповідно до статті 23 Цивільного кодексу України моральна шкода може полягати у фізичному болю, душевних стражданнях, втраті нормальних життєвих зв`язків або інших негативних наслідках немайнового характеру, завданих неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю. Разом із тим сама по собі наявність суб`єктивних переживань або незадоволення діями державних органів не є безумовною підставою для відшкодування моральної шкоди. 
Пунктом 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.1995 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» передбачено, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. Визначаючи розмір відшкодування моральної шкоди, суд повинен врахувати характер правопорушення, глибину фізичних та душевних страждань позивача. 
Згідно зі статтями 1167 та 1173 Цивільного кодексу України для покладення на державу обов`язку відшкодувати моральну шкоду необхідним є встановлення сукупності таких елементів: наявності шкоди, протиправності поведінки відповідного органу, причинного зв`язку між такою поведінкою і шкодою, а також обґрунтованості заявленого розміру компенсації. Обов`язок доведення цих обставин покладається на позивача відповідно до частини першої статті 81 Цивільного процесуального кодексу України. 
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 03.09.2019 у справі № 916/1423/17 вказано, що застосовуючи ст. ст. 1173, 1174 ЦК України, суд має встановити: по-перше, невідповідність рішення, дії чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування чи відповідно їх посадової або службової особи вимогам закону чи іншого нормативного акта; по-друге, факт заподіяння цим рішенням, дією чи бездіяльністю шкоди фізичній або юридичній особі. За наявності цих умов є підстави покласти цивільну відповідальність за завдану шкоду саме на державу, Автономну Республіку Крим або орган місцевого самоврядування. 
Аналогічний висновок містить постанова Великої Палати Верховного Суду від 12.03.2019 у справі № 920/715/17 та вони відповідають правовим висновкам, викладеним у постанові Великої Палати Верховного Суду від 22.01.2025 у справі № 335/6977/22. 
Отже, для покладення відповідальності на державу за дії (бездіяльність) посадових осіб органів державної влади у виді відшкодування шкоди обов`язковою є сукупність трьох умов: дії органу (посадових або службових осіб) повинні мати протиправний характер, шкода та причинний зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою. Тягар доведення наявності зазначених трьох умов покладається на позивача, який звернувся до суду з позовом про відшкодування шкоди. 
Відповідно до положень ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
У ч. 6 ст. 81 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. 
Згідно із ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. 
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 77 ЦПК України). 
Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (ст. 79 ЦПК України). 
Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ч. 1 ст. 80 ЦПК України). 
У ч. 1 ст. 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. 
У поданій позовній заяві позивач фактично обмежився лише загальними твердженнями щодо моральних переживань, не надавши суду жодних доказів, які б свідчили про реальне заподіяння йому моральної шкоди, її характер, інтенсивність або тривалість. Також відсутні будь-які докази, які б підтверджували погіршення психологічного стану позивача, втрату ним нормальних життєвих зв`язків чи інші негативні наслідки немайнового характеру, що могли б бути підставою для відшкодування моральної шкоди. 
У позовній заяві наведені суми, обґрунтовані тривалістю порушення та статусом позивача як учасника бойових дій, без будь-яких документально підтверджених фактів переживань, психологічного дискомфорту чи інших обставин, які могли б свідчити про моральні страждання, завдані конкретними діями Департаменту патрульної поліції. Такий підхід не відповідає вимогам належності та допустимості доказів, встановленим статтями 76, 77 та 81 ЦПК України, відповідно до яких позивач зобов`язаний довести обставини, на які він посилається як підставу своїх позовних вимог. 
Крім того, позивач визначає розмір моральної шкоди шляхом умовного розподілу певних грошових сум за окремими критеріями, зокрема за тривалість виконання судового рішення, порушення принципу верховенства права, порушення права власності, необхідність звернення до державних органів тощо. Однак чинне законодавство України не передбачає можливості визначення моральної шкоди шляхом механічного або умовного «тарифного» розрахунку. Такий підхід не відповідає правовій природі моральної шкоди та не ґрунтується на жодних нормах права.
Більше того, заявлений позивачем розмір моральної шкоди у сумі 2 000 000 гривень є очевидно непропорційним та неспівмірним характеру спірних правовідносин та розміру основного грошового зобов`язання, яке становило 16 000 гривень. Такий розмір компенсації фактично не пов`язаний із реальними наслідками, на які посилається позивач, і базується виключно на припущеннях. 
Верховний Суд у своїй практиці неодноразово наголошував на необхідності дотримання принципу розумності, виваженості та справедливості при визначенні розміру моральної шкоди. Зокрема у постанові Верховного Суду від 15 травня 2019 року у справі № 464/3789/17 зазначено, що при визначенні розміру компенсації моральної шкоди суд повинен враховувати характер правопорушення, глибину фізичних та душевних страждань, а також принципи розумності і справедливості. 
Подібний правовий висновок викладено також у постанові Верховного Суду від 23 січня 2020 року у справі № 580/1617/19, де суд зазначив, що сам лише факт порушення прав позивача не може слугувати виключною підставою для стягнення моральної шкоди, оскільки моральна шкода має бути обов`язково аргументована поза розумним сумнівом із зазначенням того, які конкретно дії (бездіяльність) спричинила моральні переживання та наскільки вони були інтенсивними, щоб сягнути рівня страждань, тому суд доходить висновку про необґрунтованість позовної вимоги про відшкодування моральної шкоди. 
Посилання позивача на практику Європейського суду з прав людини, зокрема на рішення у справах Ivanov v. Ukraine, Burmych v. Ukraine та Zhovner v. Ukraine, не може бути підставою для автоматичного задоволення позовних вимог у заявленому розмірі, оскільки зазначені рішення стосуються системної проблеми невиконання судових рішень на рівні держави, проте не встановлюють обов`язку національних судів присуджувати будь-які заявлені позивачами суми компенсації моральної шкоди без оцінки конкретних обставин справи та наданих доказів.
Суд приймає до уваги доводи відповідача – Департаменту патрульної поліції, викладені у відзиві на позовну заяву, стосовно відсутності будь-якого причинного зв`язок між діями Департаменту патрульної поліції та моральними стражданнями позивача. Департамент не є боржником за судовим рішенням і виконує лише функції представника держави, надаючи документи та інформацію до Головного управління Державної казначейської служби України, що підтверджується, зокрема, листом Департаменту від 20.06.2024 № 5054-2024. Жодні дії або бездіяльність Департаменту не могли спричинити факт неплатежу з Державного бюджету, а отже, відповідальність за моральну шкоду не може бути покладена на Департамент патрульної поліції
З огляду на викладене, суд, відмовляє у задоволенні позовної вимоги щодо стягнення моральної шкоди.
Також, у відповідності до вимог ч. 1 ст. 141 ЦПК, суд стягує з відповідача на користь позивача судовий збір пропорційно розміру задоволених вимог у розмірі 1,95 грн.
Керуючись ст. 12, 13, 19, 81, 263-265, 354, 355 ЦПК України, 
у х в а л и в:
Позов задовольнити частково.
Стягнути з Державної казначейської служби України (адреса: вул. Бастіонна, 6, м. Київ, 01610, ЄДРПОУ: 37567646) на користь ОСОБА_1 інфляційні втрати у розмірі 2 296,64 грн та 3% річних у розмірі 637,48 грн.
В іншій частині позовних вимог відмовити.
Стягнути з Державної казначейської служби України (адреса: вул. Бастіонна, 6, м. Київ, 01610, ЄДРПОУ: 37567646) на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 1,95 грн.
Рішення може бути оскаржене до Житомирського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його складення.
Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , адреса: АДРЕСА_1 , РНОКПП:  НОМЕР_1 .
Відповідач: Державна казначейська служба України, адреса: вул. Бастіонна, 6, м. Київ, 01610, ЄДРПОУ: 37567646.
Відповідач: Департамент патрульної поліції, адреса: вул. Федора Ернста, буд. 3, м. Київ, 03048, ЄДРПОУ: 40108646.

Суддя         М.І.Буткевич