ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
25 червня 2026 року
м. Київ
справа № 127/32861/23
провадження № 61-2607св26

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Червинської М. Є. (суддя-доповідач), Воробйової І. А., Коротуна В. М., 
учасники справи:
позивач -  ОСОБА_1 ,
відповідач - ОСОБА_2 , 
треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: Служба у справах дітей Вінницької міської ради, ОСОБА_3 
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області від 11 листопада 2025 року у складі судді Заярного А. М. та постанову Вінницького апеляційного суду від 11 лютого 2026 року у складі колегії суддів: Голоти Л. О., Копаничук С. Г., Оніщука В. В.,
ВСТАНОВИВ:
Описова частина
Короткий зміст позовних вимог
У жовтні 2023 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_2 , у якому просила позбавити ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , батьківських прав щодо малолітньої дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .
Свої вимоги обґрунтовувала тим, шо з 24 січня 2012 року перебувала з відповідачем у зареєстрованому шлюбі, який розірваний рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 12 жовтня 2017 року у справі № 127/17391/17. 
Від шлюбу мають доньку ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Після розірвання шлюбу дитина залишилась проживати разом із нею та перебуває на її утриманні. 
Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 11 жовтня 2017 року у справі № 127/17333/17 з ОСОБА_2 на її користь стягнуто аліменти на утримання дитини в розмірі 1/4 частки від всіх видів його доходу, але не менше 50 % прожиткового мінімуму, встановленого для дитини відповідного віку, щомісячно, до досягнення дитиною повноліття.
Зазначала, що відповідач припинив надавати допомогу на утримання доньки, перестав цікавитись нею та брати участь у її вихованні. До того ж відповідач звертався до суду з позовом щодо оспорювання батьківства та припинення обов`язку сплачувати аліменти, який залишений без розгляду на підставі його заяви. 
ОСОБА_2 не виконує своїх батьківських обов`язків по відношенню до дитини, зокрема не піклується про її фізичний, духовний та моральний розвиток, матеріально її не утримує, не любить її як батько, не проявляє батьківської турботи про дитину. Крім того, має заборгованість за аліментами за період із січня до жовтня 2023 року у розмірі 20 381,32 грн.
22 лютого 2018 року вона зареєструвала шлюб з ОСОБА_3 , який розділяє з нею турботу про дитину, приймає участь в її утриманні, вихованні та любить її, також у шлюбі у них народилась спільна дитина, син ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 . ОСОБА_3 має намір удочерити ОСОБА_4 , яка і сама бажає цього та просить змінити їй прізвище та по батькові на таке, як у її брата ОСОБА_5 .
Посилаючись на те, шо ОСОБА_2 не виконує своїх батьківських обов`язків, просила задовольнити позову у повному обсязі.
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Рішенням Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області від 11 листопада 2025 року у задоволенні позову відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат. 
Прийнявши до уваги, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом (виключною мірою), необхідність застосування якого за обставинами цієї справи не доведено, а належних та допустимих доказів свідомого (винного) ухилення відповідача від виконання своїх батьківських обов`язків позивачка не надала, а також, урахувавши, що відповідач проти позбавлення батьківських прав заперечує, що свідчить про його інтерес до доньки, суд першої інстанції зробив висновок про відсутність правових підстав для задоволення вимог про позбавлення відповідача батьківських прав відносно малолітньої доньки.
Короткий зміст постанови апеляційного суду
Постановою від 11 лютого 2026 року Вінницький апеляційний суд залишив без задоволення апеляційну скаргу ОСОБА_1 , у інтересах якої діє адвокат Колотуха К. А., а рішення Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області від 11 листопада 2025 року залишив без змін.
Апеляційний суд погодився з рішенням суду першої інстанції як таким, що ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права, вважав його законним та обґрунтованим і не вбачав підстав для його скасування.
Короткий зміст вимог касаційної скарги
24 лютого 2026 року ОСОБА_1 звернулася до Верховного Суду з касаційною скаргою, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами обох інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позов у повному обсязі.
Як на підставу касаційного оскарження, заявниця зазначає пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України (суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку).
Аргументи учасників справи
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу
Касаційна скарга аргументована тим, що суди неповно дослідили обставини справи, не надали їм належної правової оцінки та дійшли помилкових висновків при вирішенні спору.
Заявник зазначає, що судами не враховано висновків:
щодо принципу найкращі інтереси дитини, викладений у постанові Верховного Суду України від 29 листопада 2017 року у справі № 6-1945цс17;
щодо думки дитини та її згоди на проживання з одним із батьків, викладеного у постанові Верховного Суду від 09 листопада 2020 року у справі № 487/7241/18;
щодо висновку органу опіки та піклування, викладених у постановах Верховного Суду від 15 листопада 2023 року у справі № 932/2483/21, від 10 листопада 2023 року у справі № 401/1944/22, від 07 лютого 2022 року у справі № 759/3554/20, від 26 липня 2021 року у справі № 638/15336/18;
щодо того, що заперечення проти позову про позбавлення батьківських прав не свідчать про інтерес до дитини та реальне бажання змінити поведінку, викладені у постановах Верховного Суду від 17 липня 2024 року у справі № 755/8647/23, від 29 вересня 2020 року у справі № 459/3411/18;
щодо підстав позбавлення батьківських прав, викладеного у постанові Верховного Суду від 06 травня 2020 року у справі № 753/2025/19;
Також зазначає, що суди першої та апеляційної інстанцій не дослідили зібрані докази.
Доводи інших учасників справи
Представник ОСОБА_6 - адвокат Жунка Д. С. подав відзив, у якому просить касаційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін як такі, що ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права.
Рух справи в суді касаційної інстанції
Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу справ між суддями від 02 березня 2026 року для розгляду справи визначено такий склад колегії: суддя-доповідач - Ступак О. В. та судді, які входять до складу колегії: Осіян О. М., Сакара В. Ю.

Ухвалою Верховного Суду від 16 березня 2026 року відкрито касаційне провадження у даній справі.
Витребувано з Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області матеріали цивільної справи № 127/32861/23 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: Служба у справах дітей Вінницької міської ради, ОСОБА_3 про позбавлення батьківських прав.
Матеріали справи № 127/32861/23 надійшли до Верховного Суду.
Розпорядженням заступника керівника Апарату Верховного Суду - керівника секретаріату Касаційного цивільного суду від 26 травня 2026 року у зв`язку з обранням до Великої Палати Верховного Суду судді Ступак О. В. призначено повторний автоматизований розподіл судової справи між суддями.
Згідно з протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 26 травня 2026 року справу призначено судді-доповідачу Червинській М. Є.; судді, які входять до складу колегії: Воробйова І. А., Коротун В. М.
Обставини справи, встановлені судами попередніх інстанцій 
Суди встановили, що з 24 січня 2012 року ОСОБА_7 ( ОСОБА_9) перебувала з ОСОБА_6 у зареєстрованому шлюбі, який розірваний на підставі рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 12 жовтня 2017 року (справа № 127/17391/17). 
Від шлюбу мають доньку ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .
Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 11 жовтня 2017 року з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_9 стягнуто аліменти на утримання доньки ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у розмірі 1/4 частки від всіх видів його доходу, але не менше 50 % прожиткового мінімуму, встановленого для дитини відповідного віку, щомісячно, до досягнення дитиною повноліття.
Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 22 серпня 2019 року у справі № 127/8703/19 завищено без розгляду позовну заяву ОСОБА_2 до ОСОБА_10 про оспорювання батьківства.
Відповідно до листів служби у справах дітей Вінницької міської ради від 01 грудня 2017 року, 18 грудня 2017 року, 01 лютого 2024 року, 03 січня 2018 року ОСОБА_2 неодноразово скаржився на дії матері ОСОБА_10 щодо побачень та спілкуванні з донькою ОСОБА_4 . 
Згідно витягу з рішення виконавчого комітету Вінницької міської ради про встановлення порядку участі у вихованні дітей від 16 листопада 2017 року № 2601 встановлено ОСОБА_2 порядок участі у вихованні дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .
У листах від 01 листопада 2017 року, 11 грудня 2017 року ГУ НП у Вінницькій області повідомило, що ОСОБА_2 неодноразово звертався зі скаргами на дії матері ОСОБА_10 щодо перешкоджання йому у побаченні та спілкуванні з дитиною ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .
Відповідно до листів Департаменту освіти Вінницької міської ради від 07 березня 2024 року, Вінницького міського центру соціальних служб від 15 березня 2024 року ОСОБА_2 цікавився навчанням дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , просив організувати зустріч у присутності психолога з нею.
Відповідно до копії довідки Третього відділу державної виконавчої служби у місті Вінниці станом на 23 квітня 2024 року заборгованість зі сплати аліментів у ОСОБА_2 на утримання ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , відсутня.
Згідно відповіді закладу Вінницька дитяча школа мистецтва «Вишенька» від 23 лютого 2024 року, наданої на адвокатський запит, батько ОСОБА_4 не приводить ученицю на заняття, не цікавиться творчим життям своєї доньки, не відвідує батьківські збори. Мати дитини ОСОБА_1 займається забезпеченням здобуття дитиною мистецької освіти, оплачує навчання, з батьком дитини адміністрація та викладачі школи не знайомі.
Відповідно до копії листа Комунального закладу «Вінницький ліцей № 1» від 22 лютого 2024 року за весь час навчання ОСОБА_4 у навчальному закладі батько дитини ОСОБА_2 не з`являвся у закладі та не справлявся про успішність і поведінку дочки, не відвідував батьківські збори, інші заходи. Контроль за навчанням та поведінкою ОСОБА_11 , яка успішно навчається здійснюють її мати ОСОБА_1 та вітчим ОСОБА_3 . 
Відповідно до психологічної характеристики дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , дитина відноситься тепло до мами та до «батька» ОСОБА_12 . Для неї важливо мати родину. В батькові ОСОБА_12 вона знаходить безумовну любов та можливість розслабитись та відпочити.
Згідно з висновком органу опіки та піклування Вінницької міської ради, який надійшов до суду за відсутності рішення про його затвердження, про доцільність позбавлення батьківських прав батька ОСОБА_2 щодо дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , орган опіки і піклування вважає за доцільне позбавлення батьківських прав батька ОСОБА_2 щодо дитини ОСОБА_4 , у зв`язку з тим, що своєю поведінкою ОСОБА_2 порушив вимоги статей 150,150 СК України, які покладають на батьків обов`язки по вихованню та утриманню дітей.
Також суди встановили, що 22 лютого 2018 року позивачка зареєструвала шлюб із ОСОБА_3 та змінила прізвище на « ОСОБА_7 ».
Позиція Верховного Суду
Частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження судових рішень є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Підставою касаційного оскарження оскаржуваних судових рішень заявник зазначає неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме суд застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду України від 29 листопада 2017 року у справі № 6-1945цс17; постановах Верховного Суду від 09 листопада 2020 року у справі № 487/7241/18; від 15 листопада 2023 року у справі № 932/2483/21, від 10 листопада 2023 року у справі № 401/1944/22, від 07 лютого 2022 року у справі № 759/3554/20, від 26 липня 2021 року у справі № 638/15336/18; від 17 липня 2024 року у справі № 755/8647/23, від 29 вересня 2020 року у справі № 459/3411/18; від 06 травня 2020 року у справі № 753/2025/19 (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України).
Касаційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з такого.
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім`ї (частина восьма статті 7 СК України).
Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства (частина дев`ята статті 7 СК України).
Невиконання або ухилення від виконання сімейного обов`язку може бути підставою для застосування наслідків, встановлених цим Кодексом або домовленістю (договором) сторін (частина четверта статті 15 СК України).
Учасники сімейних правовідносин можуть мати особисті та майнові суб`єктивні сімейні обов`язки. Свої обов`язки учасники сімейних відносин здійснюють різними способами: здійснення активних дій; утримання від здійснення активних дій. Якщо невиконання особистих обов`язків учасників сімейних відносин у випадках, передбачених в законі, може припинятися або не зумовлювати відповідних наслідків, то невиконання сімейного обов`язку майнового характеру не допускається. Оскільки на відміну від особистих, майнові обов`язки можуть виконуватися незалежно від самого носія такого обов`язку за допомогою інших суб`єктів. Невиконання або ухилення від виконання сімейного обов`язку може бути підставою для застосування відповідних правових наслідків, що можуть визначатися в: нормах СК України; домовленості (договорі) сторін. Наслідки невиконання або ухилення від виконання сімейного обов`язку можуть мати: особистий характер, коли негативний вплив відбувається на особисту сферу зобов`язаної особи; майновий характер, якщо такий вплив здійснюється на майнову сферу зобов`язаної особи (див. постанову Верховного Суду від 19 січня 2022 року в справі № 711/679/21 (провадження № 61-18434св21)).
Суд застосовує способи захисту, які встановлені законом або домовленістю (договором) сторін. Способами захисту сімейних прав та інтересів зокрема є: припинення правовідношення, а також його анулювання (частина друга статті 18 СК України).
Держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини (стаття 9 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року).
Європейський суд з прав людини зауважує, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (MAMCHUR v. UKRAINE, № 10383/09, § 100, ЄСПЛ, від 16 липня 2015 року).
Підстави позбавлення батьківських прав передбачені частиною першою статті 164 СК України.
Мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: 1) не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; 2) ухиляються від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини та/або забезпечення здобуття нею повної загальної середньої освіти; 3) жорстоко поводяться з дитиною; 4) є хронічними алкоголіками або наркоманами; 5) вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; 6) засуджені за вчинення умисного кримінального правопорушення щодо дитини (пункти 1-6 частини першої статті 164 СК України).
Тлумачення пункту 2 частини першої статті 164 СК України ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками (див. постанову Верховного Суду від 30 травня 2018 року у справі № 553/2563/15-ц (провадження № 61-12305св18)).
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).
У постанові Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 29 січня 2024 року у справі № 185/9339/21 (провадження № 61-8918сво23) вказано, що «тлумачення змісту пункту 2 частини першої статті 164 СК України дає можливість зробити висновок, що ухилення від виконання обов`язків з виховання дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна оцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Позбавлення батьківських прав є винятковим заходом, який тягне за собою істотні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України). Позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише за наявності вини у діях батьків. Подібні правові висновки щодо застосування відповідних норм СК України викладені у постановах Верховного Суду від 30 травня 2018 року у справі № 553/2563/15-ц, від 23 січня 2020 року в справі № 755/3644/19 та від 23 червня 2021 року в справі № 953/17837/19».
Схожі висновки зроблені у постановах Верховного Суду від 08 грудня 2021 року у справі № 311/563/20, від 04 квітня 2024 року у справі № 553/449/20, від 11 грудня 2024 року у справі № 344/17548/21 та інших. 
У постанові Верховного Суду від 13 березня 2019 року в справі № 631/2406/15-ц зазначено, що «зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків. Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків. За обставин недоведеності свідомого нехтування відповідачем своїми батьківськими обов`язками, а також наявності конфлікту між колишнім подружжям, які створивши нові сім`ї не можуть дійти порозуміння у питаннях виховання спільної дитини, а також те, що батько дитини проти позбавлення батьківських прав заперечує, суди попередніх інстанцій дійшли помилкового висновку про наявність правових підстав для позбавлення його батьківських прав. Висновок органу опіки та піклування в особі Нововодолазької районної державної адміністрації Харківської області від 05 лютого 2016 року, згідно якого було визнано за доцільне позбавити відповідача батьківських прав відносно малолітньої доньки ОСОБА_10, ІНФОРМАЦІЯ_1, має рекомендаційний характер та не є обов`язковим для суду (частини 5, 6 статті 19 СК України).».
У постанові Верховного Суду від 04 квітня 2024 року у справі № 553/449/20 (провадження № 61-2701св24) вказано, що «Простої бездіяльності з боку батька недостатньо для того, щоб зробити висновок про наявність виняткових обставин, за яких можливо позбавити його батьківських прав…
За вісім років відсутності спілкування з батьком дитина дійсно встановила міцні родинні зв`язки зі своєю матір`ю, вітчимом. Для дитини це є її сім`я, і вона не пам`ятає батька. Однак у цих відносинах не було нічого, що могло б виправдати позбавлення її можливості відновити зв`язок зі своїм біологічним батьком. З метою захисту найкращих інтересів дитини очевидно, що дитині краще залишатися в сім`ї, з якою у неї вже склався відповідний зв`язок. Втім цього недостатньо, щоб виправдати позбавлення батька будь-якого спілкування з дитиною і можливості такого спілкування в майбутньому.».
При розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, виселення дитини, зняття дитини з реєстрації місця проживання, визнання дитини такою, що втратила право користування житловим приміщенням, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою (частина четверта статті 19 СК України).
Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини (частина шоста статті 19 СК України).
Під час розгляду судом та/або органом опіки та піклування спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, визначення місця проживання дитини, відібрання дитини, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька дитини, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на законних підставах або не на основі рішення суду, обов`язково беруться до уваги факти вчинення домашнього насильства стосовно дитини або за її присутності (частина четверта статті 22 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству»).
У справі, яка переглядається, суди попередніх інстанцій установили, що підстави, передбачені частиною першою статті 164 СК України, для позбавлення відповідача батьківських прав відповідача відсутні. 
Відносини, які склались між батьками дитини після розлучення, створення матір`ю дитини нової сім`ї, гарні відносини дитини з чоловіком матері тощо не свідчать про те, що батька дитини слід позбавити батьківських прав. Непорозуміння батьків щодо участі у виховані дитини не можуть потягти за собою порушення прав дитини, її найкращих інтересів у разі позбавлення її біологічного батька батьківства. 
За заявою батька рішенням виконавчого комітету Вінницької міської ради встановлений порядок його участі у вихованні дитини, ОСОБА_2 неодноразово скаржився до служби у справах дітей на дії матері ОСОБА_10 у побаченні та спілкуванні з донькою ОСОБА_4 . 
У справі не встановлено обставин, які б свідчили про те, що ОСОБА_2 не бажає спілкуватися з дочкою та брати участь у її вихованні, остаточно і свідомо самоусунуся від виконання своїх обов`язків з виховання дитини, яка залишилася проживати з матір`ю, а, навпаки, батько під час розгляду справи проти позбавлення батьківських прав заперечував. Та обставина, що на час розгляду справи, вихованням і розвитком дитини займається мати, не свідчить безумовно про те, що батько дитини не бажає брати участь у її вихованні, тобто свідомо умисно нехтує батьківськими обов`язками.
Верховний Суд погоджується з висновками судів попередніх інстанцій про відсутність достатніх підстав для позбавлення відповідача батьківських прав як і гострої соціальної необхідності у цьому, тому такий захід впливу не є необхідним у і суд діяв у межах своєї дискреції.
Суди попередніх інстанцій на підставі належним чином оцінених доказів дійшли правильного висновку про те, що позбавлення ОСОБА_6 батьківських прав, тобто природніх прав, наданих батьку щодо доньки на її виховання, захист їх інтересів та інших прав, які виникають із факту кровної спорідненості з дитиною, є крайнім заходом впливу, необхідність застосування якого за обставин цієї справи не доведено.
Позивач не надала доказів невиконання відповідачем своїх батьківських обов`язків без поважних причин, не встановлено винної поведінки останнього щодо ухилення від виховання доньки і свідомого нехтування ним своїми обов`язками, враховуючи його бажання відновити спілкування з донькою, намагання брати участь у її вихованні.
Встановивши відсутність свідомого нехтування відповідачем своїми батьківськими обов`язками, з огляду на відсутність виключних підстав для позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав, суд першої інстанції, з яким погодився й апеляційний суд, зробив обґрунтований висновок про відмову у задоволенні позову про позбавлення його батьківських прав відносно сина, оскільки позбавлення батьківських прав є крайнім заходом до батька дитини та що позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо.
Суди правильно не прийняли до уваги висновок органу опіки і піклування виконавчого комітету Вінницької міської ради щодо доцільності позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 , оскільки такий висновок носить рекомендаційний характер, не містить обставин, які б вказували на наявність підстав для застосування щодо відповідача такого крайнього заходу, як позбавлення батьківських прав, не містить обґрунтованого посилання на те, що позбавлення батьківських прав відповідатиме інтересам дитини.
Саме по собі нерегулярне спілкування батька з донькою, наявність виконавчого провадження щодо стягнення аліментів з відповідача на утримання дитини не можуть однозначно свідчити про ухилення батька від виконання свого обов`язку щодо виховання та утримання дитини. 
Доводи касаційної скарги про те, що суди не врахували думку дитини, яка не заперечувала проти позбавлення батька батьківських прав, колегія суддів відхиляє.
Матеріали справи не містять ані письмових заяв, ані формулювання причин, з яких малолітня ОСОБА_13 бажає, щоб її батька позбавили батьківських прав.
Проти допиту малолітньої доньки ОСОБА_13 (на час розгляду справи виповнилось 11 років) позивач заперечила як у суді першої, так і в суді апеляційної інстанції.
За таких обставин неможливо категорично стверджувати про те, що суди знехтували думкою дитини під час ухвалення рішення про відмову у позбавленні батька батьківських прав. Крім того, думка дитини не є для суду абсолютною і не позбавляє суд можливості ухвалити рішення всупереч такій думці. 
З рахуванням наведеного, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що позбавлення батьківських прав ОСОБА_6 буде ґрунтуватися на суттєвих і достатніх причинах у контексті національного законодавства та практики ЄСПЛ.
Суди правильно застосували норми матеріального права у спірних правовідносинах та не допустили порушень норм процесуального права, які б давали підстави для скасування оскаржуваних судових рішень, тому доводи касаційної скарги з цього приводу є безпідставними.
Посилання в касаційній скарзі на неврахування судами відповідних доказів, Верховний Суд не бере до уваги, оскільки вони були предметом дослідження судами із наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах законодавства, і з якою погоджується суд касаційної інстанції.
Колегія суддів відхиляє посилання в касаційній скарзі на неврахування судами висновків, викладених Верховним Судом в постановах, що зазначені заявником в касаційній скарзі, оскільки висновки у цих справах і у справі, що переглядається, а також встановлені судами фактичні обставини, що формують зміст спірних правовідносин, є різними, у зазначених справах суди виходили з конкретних обставин та фактично-доказової бази з урахуванням наданих сторонами доказів, оцінюючи їх у сукупності.
Інші аргументи касаційної скарги є ідентичними доводам заявника, яким судами надана належна оцінка, тому Верховний Суд дійшов висновку про обставин, які не були встановлені судом. 
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18) викладено правовий висновок про те, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є відсутність необхідності повторно відповідати на ті самі доводи, які не спростовують висновків судів попередніх інстанцій та не дають підстав вважати, що суди порушили норми процесуального права, про що зазначає у касаційній скарзі заявник, по своїй суті зводяться до переоцінки доказів та встановлення прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Якщо порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційним судом не встановлено, а оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанцій, то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів.
Щодо судових витрат
Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Оскільки в цій справі оскаржувані судові рішення підлягають залишенню без змін, розподіл судових витрат Верховний Суд не здійснює.
Керуючись статтями 400,401 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду
УХВАЛИВ:
Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області від 11 листопада 2025 року та постанову Вінницького апеляційного суду від 11 лютого 2026 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді: М. Є. Червинська

І. А. Воробйова

В. М. Коротун