РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 червня 2026 року м. Мукачево Справа №303/8162/25
2/303/3085/25

Мукачівський міськрайонний суд Закарпатської області
в складі: головуючого – судді Кость В.В.

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу
за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Кредит-Капітал», від імені якого діє Усенко Михайло Ігорович
до відповідача  ОСОБА_1 
про стягнення заборгованості,

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Кредит-Капітал» від імені якого діє Усенко Михайло Ігорович звернулося через систему «Електронний суд» до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором про споживчий кредит №4543966 від 10.04.2024 та додатковим договором від 13.04.2024 в сумі 27700,00 грн. (в т.ч.: 4000,00 грн. – заборгованість за кредитом, 21700,00 грн. – заборгованість за відсотками, 2000,00 грн. – заборгованість за штрафом).
На виконання вимог частини шостої статті 187 Цивільного процесуального кодексу України, суд встановив зареєстроване місце проживання (перебування) відповідача та виконав свій процесуальний обов`язок, надіславши на цю адресу копію ухвали про відкриття провадження по справі.
Попередньо позивачем було додано до позовної заяви докази надсилання відповідачу копії позовної заяви з додатками.
Відповідач відзив на позовну заяву не подала.
Учасники справи, заперечень щодо можливості судового розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін не висловили, тому з урахуванням положень частини п`ятої статті 279 Цивільного процесуального кодексу України, суд розглянув справу на підставі наявних у ній матеріалів.

Дослідивши подані по справі доказові матеріали, суд констатує наступне.

10 квітня 2024 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Лінеура Україна» (надалі – Кредитодавець), правонаступником прав та обов`язків якого є товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Кредит Капітал» (договір факторингу №14/11/2024 від 14.11.2024, витяг з реєстру боржників до договору факторингу №14/11/2024 від 14.11.2024) та ОСОБА_1 (надалі - Позичальник) було укладено договір про споживчий кредит №4543966 (надалі – Договір), згідно з яким Кредитодавець надав відповідачу кредит у сумі 2000,00 грн.
Сторони погодили, що строк кредитування складає 360 календарних днів. 
Згідно з пунктом 1.4.1 Договору, стандартна процентна ставка становить 2,50% за кожен день користування кредитом та застосовується в межах всього строку кредиту.
Денна процентна ставка за цим Договором при застосуванні стандартної процентної ставки дорівнює 2,5%.
Орієнтовна загальна вартість кредиту на дату укладення Договору за стандартною ставкою за весь строк користування кредитом складає 20000,00 грн.
13 квітня 2024 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Лінеура Україна» (надалі – Кредитодавець) та ОСОБА_1 (надалі - Позичальник) було укладено додатковий договір до договору №4543966 про споживчий кредит (далі – Договір 1), згідно з яким Кредитодавець надав відповідачу кредит у сумі 2000,00 грн.
Згідно з пунктом 1.4 Договору 1, сума кредиту на дату укладення цього додаткового договору , з урахуванням платежів, здійснених клієнтом, складає 4000,00 грн.
Строк кредитування та періодичність сплати процентів залишають незмінними. За користування кредитом нараховуються проценти на умовах, визначених пунктом 1.4 Договору.
По відношенню до вищевказаних фактичних обставин справи, суд наводить наступні норми права та мотиви їх застосування. 
Згідно зі статтею 526 Цивільного кодексу України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 Цивільного кодексу України). 
Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (частина перша статті 626 Цивільного кодексу України).
Визначення поняття зобов`язання міститься у частині першій статті 509 Цивільного кодексу України.
Відповідно до цієї норми зобов`язання – це правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
Особливості укладання кредитного договору в електронному вигляді визначені Законом України «Про електронну комерцію».
Згідно з пунктом 6 частини першої статті 3 Закону України «Про електронну комерцію» електронний підпис одноразовим ідентифікатором - це дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших; електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору.
При цьому одноразовий ідентифікатор - це алфавітно-цифрова послідовність, що її отримує особа, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір шляхом реєстрації в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, що надав таку пропозицію. Одноразовий ідентифікатор може передаватися суб`єктом електронної комерції, що пропонує укласти договір, іншій стороні електронного правочину засобом зв`язку, вказаним під час реєстрації у його системі, та додається (приєднується) до електронного повідомлення від особи, яка прийняла пропозицію укласти догові (пункт 12 частини першої статті 3 Закону України «Про електронну комерцію»).
Відповідно до частини третьої статті 11 Закону України «Про електронну комерцію» електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті.
Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-телекомунікаційних системах (частини четверта статті 11 Закону України «Про електронну комерцію»).
Згідно з частиною шостою статті 11 Закону України «Про електронну комерцію» відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею.
За правилом частини восьмої статті 11 Закону України «Про електронну комерцію» у разі якщо укладення електронного договору відбувається в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, для прийняття пропозиції укласти такий договір особа має ідентифікуватися в такій системі та надати відповідь про прийняття пропозиції (акцепт) у порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Такий документ оформляється у довільній формі та має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору.
Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного в письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним статтею 12 цього Закону, є оригіналом такого документа.
Одним із видів порушення зобов`язання є прострочення – невиконання зобов`язання в обумовлений сторонами строк.
У відповідності зі статтями 610, 611, 612 Цивільного кодексу України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання. У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.
Згідно з частиною другою статті 1050 Цивільного кодексу України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.
Відповідно до частини другої статті 8 Закону України «Про споживче кредитування» в редакції, яка діяла на час укладення Договору до загальних витрат за споживчим кредитом включаються, в тому числі, доходи кредитодавця у вигляді процентів; комісії кредитодавця, пов`язані з наданням, обслуговуванням і поверненням кредиту, у тому числі комісії за обслуговування кредитної заборгованості, розрахунково-касове обслуговування, юридичне оформлення тощо.
Таким чином, матеріали справи свідчать про те, що між сторонами було укладено дистанційно, в електронній формі, Договір та Договір 1, які відповідач підписала за допомогою накладення електронного підпису: 10114 та 81823 відповідно.
Доказів того, що договори були підписані не відповідачем, а іншою особою матеріали справи не містять, і відповідачем таких даних не спростовано.
Ухвалою суду від 06.11.2025 за клопотанням представника позивача судом було витребувано від АТ «Сенс Банк» докази (інформацію) про повні реквізити картки НОМЕР_1 , із зазначенням прізвища, імені, по батькові її власника, а також зарахування 10.04.2024 відповідачу на її картковий рахунок суми 2000,00 грн. 
З урахуванням отриманої судом інформації встановлено, що на ім`я ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 ) було відкрито банківський рахунок № НОМЕР_3 , який обслуговується за допомогою банківської платіжної картки № НОМЕР_4 (лист АТ «Сенс Банк» від 21.11.2025 №16381-БТ-32.3/2025).
Згідно з даними виписки на вищезазначений картковий рахунок ОСОБА_1 було зараховано кошти в сумі 2000,00 грн. (дата транзакції 10.04.2024).
Згідно з даними сервісу онлайн платежів «IPay.ua», оформлених листом Товариства з обмеженою відповідальністю «Універсальні платіжні рішення» від 14.11.2024 №1-1411, 13.04.2024 на картку НОМЕР_1 було зараховано 2000 грн.
Таким чином, суд вважає доведеним факт перерахування ТОВ «Лінеура Україна» відповідачу кредитних коштів за Договором та Договором 1, оскільки саме реквізити цієї платіжної картки НОМЕР_1 були зазначені у вказаних договорах.
Як свідчать подані по справі доказові матеріали, на момент звернення позивача до суду, зобов`язання за Договором, відповідачем не виконані.
Водночас, відповідно пункту 18 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України, у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установлено, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем). 
Верховний Суд у постанові від 31.01.2024 року № 183/7850/22(61-14740св23) зазначив, що тлумачення пункту 18 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України свідчить, що законодавець передбачив особливості у регулюванні наслідків прострочення виконання (невиконання, часткового виконання) певних грошових зобов`язань. Така особливість проявляється: (1) в періоді існування особливих правових наслідків. Таким є період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування; (2) в договорах на які поширюються специфічні правові наслідки. Такими є договір позики, кредитний договір, і в тому числі договір про споживчий кредит; (3) у встановленні спеціальних правових наслідків прострочення виконання (невиконання, часткового виконання). Такі наслідки полягають в тому, що позичальник звільняється від відповідальності, визначеної частиною 2 статті 625 ЦК, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. У разі якщо неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем).
Враховуючи вищенаведені положення законодавства та судову практики, у задоволенні позовних вимог в частині стягнення з відповідача штрафу в сумі 2000,00 грн. слід відмовити, оскільки нарахування такого здійснено в період воєнного стану.
За таких обставин, суд приходить до висновку, що заборгованість Позичальника за Договором та Договором 1 складає 25700,00 грн. (в т.ч.: 4000,00 грн. – заборгованість за кредитом, 21700,00 грн. – заборгованість за відсотками), та підтверджена належними доказами відповідно до вимог статей 76-81 Цивільного процесуального кодексу України, відповідачем не спростована, а тому підлягає стягненню на користь відповідача на підставі статей 1048, 1050, 1054 Цивільного кодексу України.
Таким чином, позовні вимоги слід задоволити частково.
Щодо вимоги про стягнення з відповідача судових витрат у вигляді сплаченого судового збору та витрат на правничу допомогу, суд зазначає наступне.
Відповідно до частини першої статті 133 Цивільного процесуального кодексу України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу (п. 1 частини третьої статті 133 Цивільного процесуального кодексу України).
Положеннями статті 137 Цивільного процесуального кодексу України визначено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. 
Відповідно до частин третьої та четвертої статті 137 Цивільного процесуального кодексу України, для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.
При визначенні суми відшкодування даних витрат суд виходить з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи. Саме такі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі ст. 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, у Рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі "Двойних проти України" (пункт 80), від 10 грудня 2009 року у справі "Гімайдуліна та інші проти України" (пункти 34-36), від 23 січня 2014 року у справі "East/West Alliance Limited" проти України", від 26 лютого 2015 року у справі "Баришевський проти України" (пункт 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових витрат та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір обґрунтованим.
З матеріалів даної справи вбачається, що на підтвердження витрат на правничу допомогу, уповноважений представник позивача надав: копію договору про надання правничої допомоги №0107 від 1 липня 2025 року, копію акту наданих послуг №150 від 8 жовтня 2025 року, копію детального опису наданих послуг до Акту №150 та копію ордеру про надання правничої допомоги.
Так, вартість послуги з надання правничої допомоги, що складається з усної консультації клієнта, тривалістю 0 год. 30 хв., ознайомлення з матеріалами справи, тривалістю 2 год. 00 хв., погодження правової позиції з клієнтом, тривалістю 0 год. 30 хв. та складення позовної заяви, тривалістю 3 год. 30 хв. склала - 8000,00 грн.
Зазначені послуги були надані Адвокатським об`єднанням позивачу, що підтверджується актом наданих послуг №150 від 8 жовтня 2025 року.
Разом з тим, суд не може на власний розсуд зменшувати розмір витрат на оплату правничої допомоги, який підлягає відшкодуванню. Такого висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у додатковій постанові у справі №755/9215/15-ц (провадження 14-382цс19) від 19.02.2020 року. Вказана правова позиція знайшла також своє відображення у постанові Верховного Суду від 13 березня 2025 року по справі №275/150/22.
Саме зацікавлена сторона має вчинити певні дії, спрямовані на відшкодування з іншої сторони витрат на професійну правничу допомогу, а інша сторона має право на відповідні заперечення проти таких вимог, що виключає ініціативу суду з приводу відшкодування витрат на професійну правничу допомогу одній зі сторін без відповідних дій з боку такої сторони.
На підставі наведеного, суд приходить до висновку, що витрати понесені позивачем на правничу допомогу є обґрунтованими, співмірними та підтвердженими належними доказами, а тому така вимога підлягає задоволенню.
Відповідно до частини першої статті 141 Цивільного процесуального кодексу України з відповідача підлягає до стягнення на користь позивача судовий збір пропорційно до розміру задоволених позовних вимог в сумі 2247,50 грн., виходячи з розрахунку: 25700,00 грн. (розмір задоволених позовних вимог) х 2422,40 грн. (судовий збір) / 27700,00 грн. (розмір заявлених позовних вимог).
На підставі наведеного та керуючись статтями 8, 124, 129 Конституції України, статтями 2, 3, 10, 12, 13, 18, 76-81, 263-265, 279, 354-355 Цивільного процесуального кодексу України, Мукачівський міськрайонний суд Закарпатської області 

УХВАЛИВ:

1. Позов задовольнити частково.
2. Стягнути з ОСОБА_1  на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Кредит-Капітал» суму 25700,00 (двадцять п`ять тисяч сімсот гривень 00 копійок) гривень (в т.ч.: 4000,00 грн. – заборгованість за кредитом, 21700,00 грн. – заборгованість за відсотками) заборгованості за договором про споживчий кредит №4543966 від 10.04.2024 та додатковим договором до договору №4543966 про споживчий кредит від 13.04.2024.
2.1. Стягнути з ОСОБА_1  на користь товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Кредит-Капітал» суму 2247,50 (дві тисячі двісті сорок сім гривень 50 копійок) гривні у відшкодування судових витрат по справі, а також суму 8000,00 гривень (вісім тисяч гривень 00 копійок) витрат на правничу допомогу.
3. У задоволенні іншої частини позовних вимог - відмовити
4. Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
5. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було проголошено скорочене (вступну та резолютивну частини) судове рішення або якщо розгляд справи (вирішення питання) здійснювався без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
6. Позивач: Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Кредит-Капітал», 79018, м.Львів, вул. Смаль-Стоцького, буд. 1, корпус 28, код ЄДРПОУ 35234236, IBAN НОМЕР_5 в АТ «Креді Агріколь Банк».
Представник позивача: Усенко Михайло Ігорович, 79029, м. Львів, вул. Смаль-Стоцького, буд. 1, корпус 28
Відповідач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 .

Суддя         В.В. Кость