Справа № 381/3845/23
Провадження № 2/369/916/26
РІШЕННЯ
Іменем України

16.06.2026 року Києво-Святошинський районний суд Київської області в складі:
головуючого судді Пінкеви Н.С.,
при секретарі Худинець Д.С.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Оператор газорозподільної системи «Київоблгаз» про визнання незаконним наказу про звільнення, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу -

ВСТАНОВИВ:

У серпні 2023 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Акціонерного товариства «Оператор газорозподільної системи «Київоблгаз». Позовні вимоги обґрунтовані тим, що з 16 липня 2021 року ОСОБА_1 перебував у трудових відносинах з Акціонерним товариством «Оператор газорозподільної системи «Київоблгаз», та 25 січня 2022 року на підставі наказу переведений на посаду помічника голови правління АТ «КИЇВОБЛГАЗ» з визначенням робочого місця м. Боярка. Наказом № 723 о/с від 12 березня 2022 року позивача звільнено з займаної посади згідно п. 4 ст. 40 КзпП України. 
Вважає звільнення незаконним, оскільки відповідачем порушено порядок накладення дисциплінарного стягнення. Вказує, що його відсутність на робочому місці обумовлена поважними причинами, а саме неповідомленням про зміну робочого графіку та робочого місця, неналежним інформуванням про істотні умови праці, а також військовими діями в регіоні, де він мешкав та працював, що не залежали від нього. Позивач з 15 лютого 2022 року до 10 березня 2022 року перебував у офіційній відпустці. 
Просив суд: 
визнати незаконним та скасувати наказ № 723 о/с від 12 березня 2022 року АТ «Київоблгаз» про припинення трудового договору; 
поновити ОСОБА_1 на посаді помічника голови правління АТ «Київоблгаз»; 
стягнути з АТ «Київоблгаз» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 830293 грн 92 коп. 

Ухвалою Фастівського міськрайонного суду Київської області від 04 вересня 2023 року цивільну справу передано для розгляду за підсудністю до Києво-Святошинського районного суду Київської області. 
Ухвалою судді Києво-Святошинського суду Київської області Волчка А.Я. від 06 жовтня 2023 року позовну заяву залишено без руху у зв`язку з невиконанням вимог ст. 175 та 177 Цивільного процесуального кодексу України, зокрема у зв`язку з не зазначенням ціни позову та неподанням документа, що підтверджує сплату судового збору за вимогу майнового характеру – стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу. 
01 липня 2024 року представником позивача подано заяву про усунення недоліків та сплачено судовий збір у розмірі 8302,94 грн. 

Згідно з розпорядженням керівника апарату Києво-Святошинського районного суду Київської області Распутньої Н.О. № 1709 від 24 жовтня 2024 року щодо повторного автоматичного розподілу справи № 381/3845/23 та протоколу повторного автоматичного розподілу судової справи між суддями від 24 жовтня 2024 року у зв`язку із звільненням головуючого судді ОСОБА_2 вказану справу передано на розгляд судді Скрипник О.Г. 
Ухвалою судді Києво-Святошинського районного суду Київської області від 24 жовтня 2024 року відкрито провадження по справі та визначено розгляд справи проводити за правилами загального позовного провадження.

06 лютого 2025 року до суду надійшов відзив на позов. Не погоджуючись з позовом представник відповідача АТ Оператор газорозподільної системи «Київоблгаз» вказав, що товариство відповідає за надійну та безпечну експлуатацію, підтримання у належному стані та розвиток (будівництво) газорозподільної системи, належну організацію та виконання розподілу природного газу. Після початку повномасштабного вторгнення з 24 лютого 2022 року і до 31 серпня 2023 року товариство відносилось до об`єктів критичної інфраструктури, тому трудова дисципліна працівників була необхідною умовою належного виконання обов`язків товариством. Таким чином помічник голови правління здійснював розпорядчі функції задля сталої, безперервної, безаварійної роботи стратегічного суб`єкту, в тому числі фізичної доставки газу до кінцевих споживачів.
Вказав, що у період з 23лютого 2022 року по 09 березня 2022 року ОСОБА_1 надано основну щорічну відпустку. Але через введення воєнного стану наказом №667 о/с від 24.02.2022 року по АТ «ОГС «КИЇВОБЛГАЗ» працівникам установлено дистанційну роботу до окремого розпорядження, крім виконання функцій аварійно диспетчерської служби та охоронників. Наказ доведений до працівників усіма можливими способами: електронною поштою, телефоном, за допомогою сервісів.
Наказом №680 о/с від 01.03.2022 року по АТ «ОГС «КИЇВОБЛГАЗ» працівникам АТ «КИЇВОБЛГАЗ» за списком №1 установлено дистанційну роботу, крім виконання функцій аварійно-диспетчерської служби та охоронників; працівникам за списком №2 оголошено простій не з вини працівника з оплатою двох третин тарифікованої ставки. 
Згідно пункту 3. наказу №680 о/с від 01.03.2022 року працівники згідно списку №3 виконують свої обов`язки відповідно до графіків роботи та графіків змінності. Згідно пункту 4 наказу працівники Товариства, робочі місця яких до 24.02.2022 року були закріплені за адресами: м. Київ, вул. Героїв Сталінграду, 20-А, м. Київ, пр. Свободи, 2-Г, літ-А та АДРЕСА_1 з 01.03.2022 року продовжують виконувати посадові обов`язки за адресою: АДРЕСА_2 (крім працівників зазначених у списку №1та №2 цього наказу). Позаяк позивач ОСОБА_1 включений до списку №3 за порядковим номером 10 розділу «Головне управління» місцем роботи останнього визначене: АДРЕСА_2 .
У зв`язку з великою кількістю аварій на системах та спорудах газопостачання на території ліцензійної діяльності АТ «КИЇВОБЛГАЗ», необхідністю своєчасної координації працівників, забезпечення своєчасного направлення доручень та розпоряджень керівника працівникам, які задіяні на локалізації та ліквідації аварійних ситуацій, з метою належного сталого та безперебійного функціонування газорозподільної системи, наказом №699 о/с від 09.03.2022 року відкликано з щорічної відпустки, яка була оформлена наказом №62-В від 15.02.2022 року помічника голови правління Дігтяренка А.Ю. та місце роботи ОСОБА_1 визначено за адресою: АДРЕСА_2 . Наказ доведено до відома ОСОБА_1 шляхом його направлення за допомогою засобу телекомунікації через програму з застосуванням електронного месенджера VIBER. Даний спосіб комунікації є прийнятним у воєнний стан. 
Вказали, що 10 березня 2022 року позивач повинен був приступити до виконання своїх посадових обов`язків, через закінчення відпустки. Але у порушення вищезазначених вимог КЗпП, Правил внутрішнього трудового розпорядку, наказу АТ «Київоблгаз» №699 о/с від 09.03.2022 року працівник ОСОБА_3 був відсутній на робочому місці за адресою: АДРЕСА_2 та в АДРЕСА_1 в період з 09.03.2022 року по 12.03.2022 року (здійснив прогул), що зафіксовано актами від 09.03.2022 року, 10.03.2022 року, 11.03.2022 року та 12.03.2022 року. Позивач жодними належними та допустимими доказами не довів наявності перешкод у допущенні до робочого місця, а ґрунтуються лише на особистих запевненнях наведених у позові.
В день звільнення, ОСОБА_1 з останнім проведено повний розрахунок що підтверджується розрахунком листом за березень 2022 року копією платіжної інструкції №12 від 12.03.2022 року. Факт отримання кінцевого розрахунку саме 12.03.2022 року визнається позивачем у позовній заяві, та підтверджується випискою з карткового рахунку позивача, який додано до позовної заяви. У відповідності до цільового призначення платежу на суму 1202,36 грн. зазначено (безготівкове зарахування на рахунок зарплати # НОМЕР_1 # зарплата за березень 2022 року (звільнення). Копія наказу про звільнення направлена на адресу ОСОБА_4 на адресу реєстрації: АДРЕСА_3 та на адресу фактичного місця проживання: АДРЕСА_4 поштовим відправленням №59000800457305 від 12.03.2022 року та №59000800457839 від 12.03.2022. Наголосили, що 12.03.2022 року у АТ «Київоблгаз» був робочим днем згідно наказу №03.2Но-146-1021 від 29.10.2021, відтак аргументи позивача щодо звільнення у вихідний день є неспроможними
Зазначили, що підставою для звільнення працівника було порушення помічником голови правління трудової дисципліни, а тому за доведеності порушення працівником не відібрання у нього пояснень щодо допущених порушень не може бути підставою для визнання наказу про звільнення позивача незаконним. 
Також вказували на сплив строку позовної давності та застосуванням судом наслідків пропуску такого строку. Так, направлення рекомендованого відправлення на дійсну адресу є достатнім для того, щоб вважати повідомлення належним, оскільки отримання зазначеного листа адресатом перебуває поза межами контролю відправника. Близька за змістом правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 25.04.2018 у справі № 800/547/17, постановах Верховного Суду від 27.11.2019 у справі № 913/879/17, від 21.05.2020 у справі № 10/249-10/19, від 15.06.2020 у справі № 24/260-23/52-б. Таким чином, початок перебігу строку позовної давності починається з наступного дня після прибуття поштових відправлень №59000800457305 від 12.03.2022 року та №59000800457839 від 12.03.2022 року до точки видачі, а саме з 19.03.2022 року, а закінчився 20.06.2022 року.
Також вважали, що затягування розгляду справи відбувалось лише з вини позивача, тому відсутні будь-які підстави для стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Просили відмовити у задоволенні позову як з підстав необґрунтованості, так і з підстав пропуску строку позовної давності. 

10 лютого 2025 року до суду надійшла відповідь на відзив. Додатково позивач вказав, що жодного наказу про звільнення він не отримував, а відповідач не надав доказів цим обставинам. Не направлені йому ні акти, ні запити, ні накази, ані поштою, ані у будь-яких месенджерах. Також раніш звернутись з позовом до суду, він не мав можливості, оскільки оскаржуваний наказ він отримав лише у липні 2023 року. Строки звернення до суду розпочинаються з дати звернення до суду, тому строк ним не пропущений. Крім того, відповідач не надав суду доказів, що в день звільнення з працівником проведений повний розрахунок. Просив позов задоволити.

18 червня 2025 року у судовому засіданні суд закрив підготовче засідання та перейшов до розгляду по суті (а.с. 115-116).

Згідно з розпорядженням керівника апарату Києво-Святошинського районного суду Київської області Распутньої Н.О. № 1098 від 13 листопада 2025 року щодо повторного автоматичного розподілу справи № 381/3845/23 та протоколу повторного автоматичного розподілу судової справи між суддями від 13 листопада 2025 року у зв`язку із звільненням головуючого судді Скрипник О.Г. вказану справу передано на розгляд судді Пінкевич Н.С. 
Ухвалою судді Києво-Святошинського районного суду Київської області Пінкевич Н.С. від 17 листопада 2025 року справу прийнято до провадження та призначено судове засідання.

У судовому засіданні представник позивача – адвокат Олексієнко Л.В. позовні вимоги підтримала, просила задоволити позов.
У судове засідання представник відповідача не з`явився. Про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, що підтверджено довідкою про доставку ухвали від 17 листопада 2025 року до електронного кабінету відповідача – 23 листопада 2025 року. На час розгляду справи клопотань про відкладення розгляду справи до суду не надходило, причини неявки суду не повідомлено. 
За таких обставин, суд вважає за можливе провести розгляд справи за відсутності представника відповідача та на підставі поданих сторонами доказів. 

Дослідивши матеріали справи, зібрані у справі докази у їх сукупності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню, з наступних підстав.
Пунктом 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» від 12.06.2009 №2 передбачено, що відповідно до статей 55, 124 Конституції України та статті 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.
У п. 33 рішення ЄСПЛ від 19.02.2009 у справі «Христов проти України» суд зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване ч. 1 ст. 6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав.
Відповідно до ст.ст. 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів може, зокрема, бути припинення дії, яка порушує право.
Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.
У справі Bellet v. France Суд зазначив, що стаття 6 § 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з`ясуванню обставин справи: роз`яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов`язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.

За змістом частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
При розгляді справи судом встановлено, що наказом №2504 о/с від 15 липня 2021 року ОСОБА_1 прийнято на роботу на посаду головного фахівця відділу охорони АТ «Київоблгаз». 
25 січня 2022 року на підставі наказу №253 о/с від 25 січня 2022 року ОСОБА_1 переведено на посаду помічника голови правління АТ"КИЇВОБЛГАЗ". 
Загальновідомим є те, що 24 лютого 2022 року російська федерація розпочала широкомасштабну збройну агресію проти України. З метою надання відсічі агресору й захисту суверенітету та територіальної цілісності держави, Указом Президента України № 64/2022 від 24 лютого 2022 року відповідно до Закону України «Про правовий режим воєнного стану» в Україні було введено режим воєнного стану. 
ОСОБА_1 з 23 лютого 2022 по 09 березня 2022 року перебував у основній щорічній відпустці згідно наказу №62-В від 15 лютого 2022 року. 
Дані обставини визнавались сторонами при розгляді справи.

Звертаючись з позовом, позивач вказував, що після закінчення відпустки 10 березня 2022 року (дана обставина також не спростовуються матеріалами справи) не було допущено до роботи за його робочим місцем - м.Боярка, вул. Шевченка, буд. 178. При цьому повідомлено, що різні працівники мають різні умови праці, серед яких – простій, віддалена робота, тощо. 
Згідно наказу №680 о/с від 01 березня 2022 року по АТ «Київоблгаз» працівникам АТ «Київоблгаз» за списком №1 установлено дистанційну роботу, крім виконання функцій аварійно-диспетчерської служби та охоронників; працівникам за списком №2 оголошено простій не з вини працівника з оплатою двох третин тарифікованої ставки. Згідно пункту 3 наказу №680 о/с від 01 березня 2022 року працівники згідно списку №3 виконують свої обов`язки відповідно до графіків роботи та графіків змінності. Згідно пункту 4 наказу працівники товариства, робочі місця яких до 24 лютого 2022 року були закріплені за адресами: м. Київ, вул. Героїв Сталінграду, 20-А, м. Київ, пр. Свободи, 2-г , літ-А та АДРЕСА_1 з 01 березня 2022 року продовжують виконувати посадові обов`язки за адресою: АДРЕСА_2 (крім працівників зазначених у списку №1 та №2 цього наказу). 
Одночасно належних та достовірних доказів повідомлення позивача про наказ №680 о/с від 01 березня 2022 року до суду не надано. Причини неможливості подати такі докази суду не повідовлено.
Згідно з наказом №699 о/с від 09 березня 2022 року помічника голови правління Дігтяренка А.Ю. відкликано з щорічної відпустки, яка була оформлена наказом №62-В від 15.02.2022 року у зв?язку з великою кількістю аварій на системах та спорудах газопостачання на території ліцензійної діяльності АТ «Київоблгаз», необхідністю своєчасної координації працівників, забезпечення своєчасного направлення доручень та розпоряджень керівника працівникам, які задіяні на локалізації та ліквідації аварійних ситуацій, з метою належного сталого та безперебійного функціонування газорозподільної системи. 
Наказом №723 о/с від 12 березня 2022 року ОСОБА_1 звільнено з посади помічника голови правління у відповідності до п. 4 ст. 40 КзпП України. 
Відповідач, як вказано у відзиві, обґрунтовує звільнення порушенням вимог Кодексу законів про працю України, Правил внутрішнього трудового розпорядку, наказу АТ"КИЇВОБЛГАЗ" № 699 о/с від 09 березня 2022 року: працівник ОСОБА_1 був відсутній на робочому місці за адресою: АДРЕСА_2 та в АДРЕСА_1 в період з 09 березня 2022 року по 12 березня 2022 року (здійснив прогул), що зафіксовано та підтверджується актами від 09 березня 2022 року, 10 березня 2022 року, 11 березня 2022 року та 12 березня 2022 року, чим порушив законом передбачені обов`язки. 
Наказом №723 о/с від 12 березня 2022 року до ОСОБА_1 застосовано дисциплінарне стягнення у вигляді звільнення за прогули без поважних причин. 
В день звільнення, ОСОБА_1 з останнім проведено повний розрахунок, що підтверджується розрахунком листом за березень 2022 року копією платіжної інструкції №12 від 12 березня 2022 року. 
Відповідач стверджує, що копія наказу про звільнення направлена на адресу реєстрації ОСОБА_1 та на адресу фактичного місця проживання, що підтверджує квитанціями поштових відправлень. 
Натомість, при розгляді справи позивач заперечував обставини повідомлення, ознайомлення, витребування пояснень та вказував, що він тривалий час не мав жодних контактів з керівником чи іншими уповноваженими особами роботодавця. Він повторно звернувся до Відповідача, щоб прояснити ситуацію та з`явився безпосередньо до попередньо відомого місця роботи, де на прохідній йому було повідомлено, що його звільнено з роботи. Позивач не отримавши свою трудову книжку, не отримавши позитивного результату зі спілкування із відомими йому працівниками та звільненими одночасно з ним керівником, звернувся за правничою допомогою до адвоката. 
Адвокатом Омельченко О.С. в грудні 2022 було направлено адвокатський запит в інтересах ОСОБА_1 до АТ «Київоблгаз». Відповідачем адвокатський запит залишено без належного реагування. У зв`язку із порушенням законодавства АТ «Київоблгаз» та неотримання відповіді на адвокатський запит, адвокат звернувся із відповідною заявою Радою адвокатів Київської області. 07 лютого 2023 року Радою адвокатів Київської області було надано відповідь адвокату Омельченко О.С. щодо направлення справи щодо притягнення до адміністративної відповідальності керівника Відповідача до Києво-Святошинського районного суду Київської області щодо несвоєчасного надання відповіді на адвокатський запит. 
Лише 24 липня 2023 року відповідачем було надано відповідь вих. №81001-26-20585 0725 на адвокатський запит, разом з якою також надано копію оскаржуваного наказу про припинення трудового договору №723о/с від 12 березня 2022 року, відповідно тексту якого ОСОБА_1 звільнено з роботи 12.03.2022 у відповідності до п. 4 ст. 40 КЗпП України, тобто за прогул без поважної причини. 
Відповідно до ст. 233 КЗпП України із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення, а у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, - у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні (стаття 116). 
Таким чином, позивач не пропустив строки звернення до суду. Докази протилежного матеріали справи не містять. Не повідомлено суду про неможливість подати такі докази.

При розгляді справи позивач посилався, що був незаконно відкликаним з відпустки, не повідомлено йому про зміну істотних умов праці, а в подальшому незаконно звільнено. В подальшому позивача не було належним чином повідомлено про звільнення та не надано можливості надання пояснень щодо причин відсутності на роботі, а також не видано трудову книжку. Жодних бесід із позивачем щодо порушення трудової дисципліни та неявки на роботу не проводилось, пояснень не відбиралось. Отже, позивач вважає, що дії відповідача були спрямовані на штучне створення умов для звільнення позивача з ініціативи роботодавця, зокрема, за прогул, що є неправомірними діями, а наказ про припинення трудового договору №723 о/с від 12 березня 2022 року є незаконним, а тому підлягає скасуванню. 
У наданому суду відзиві та поясненнях представник АТ «Київоблгаз» вказує на те, що відповідач належить до об`єктів критичної інфраструктури. Помічник голови правління здійснює розпорядчі функції задля сталої, безперервної та безаварійної роботи стратегічного суб`єкту ринку природного газу АТ «Київоблгаз», з розподілу природного газу, в тому числі, фізичної доставки газу до кінцевих споживачів. У зв`язку з введенням воєнного стану наказом №667 о/с від 24 лютого 2022 року по АТ «Київоблгаз» установлено дистанційну роботу до окремого розпорядження, крім виконання функцій аварійно-диспетчерської служби та охоронників. Згідно пункту 3 наказу №667 о/с від 24 лютого 2022 року керівників структурних підрозділів зобов`язано ознайомити підлеглих працівників будь-яким способом: електронною поштою, телефоном, за допомогою сервісів. 
Відповідно до вимог частини першої ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. 
Вимогами ст. 10 ЦПК України передбачено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. 
За приписами статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. 
За приписами ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. 
У відповідності до вимог ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.
Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення (ч. 6 ст. 43 Конституції України). 
Однією з гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений у ст. 5-1 КЗпП України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи. Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності, можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин. 
Статтею 147 КЗпП України передбачено, що за порушення трудової дисципліни до працівника може бути застосовано тільки один з таких заходів стягнення: догана, звільнення. 
Згідно ст.149 КЗпП України визначено, що до застосування дисциплінарного стягнення власник або уповноважений ним орган повинен зажадати від порушника трудової дисципліни письмові пояснення. Така процедура є однією з гарантій недопущення безпідставного притягнення працівника до дисциплінарної відповідальності. 
Проте, правова оцінка дисциплінарного проступку проводиться на підставі з`ясування усіх обставин його вчинення, у тому числі з урахуванням письмового пояснення працівника. 
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (ч. 4 ст. 263 ЦПК України). 
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 08 травня 2019 року у справі № 489/1609/17 (провадження № 61 37729св18), зазначено, що: «при розгляді позовів про поновлення на роботі осіб, звільнених за п. 4 ст. 40 КЗпП України, суди повинні виходити з того, що передбаченим цією нормою закону прогулом визнається відсутність працівника на роботі як протягом усього робочого дня, так і більше трьох годин безперервно або сумарно протягом робочого дня без поважних причин (наприклад, у зв`язку з поміщенням до медвитверезника, самовільне використання без погодження з власником або уповноваженим ним органом днів відгулів, чергової відпустки, залишення роботи до закінчення строку трудового договору чи строку, який працівник зобов`язаний пропрацювати за призначенням після закінчення вищого чи середнього спеціального учбового закладу). Для встановлення факту прогулу, тобто факту відсутності особи на робочому місці більше трьох годин протягом робочого дня без поважних причин, суду необхідно з`ясувати поважність причини такої відсутності. Поважними причинами визнаються такі причини, що виключають вину працівника. Отже, визначальним фактором для вирішення питання про законність звільнення позивача з роботи за п. 4 ст. 40 КЗпП України є з`ясування поважності причин його відсутності на роботі».
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 15 листопада 2021 року у справі № 212/9516/19 (провадження № 61 14592св21), зроблено висновок, що ««прогулом визнається відсутність працівника на роботі як протягом усього робочого дня, так і більше трьох годин безперервно або сумарно протягом робочого дня без поважних причин (наприклад, самовільне використання без погодження з власником або уповноваженим ним органом днів відгулів, чергової відпустки, залишення роботи до закінчення строку трудового договору чи строку, який працівник зобов`язаний пропрацювати за призначенням після закінчення вищого чи середнього спеціального учбового закладу).
Отже, визначальним для вирішення питання законності звільнення з роботи за прогул є не тільки встановлення самого факту відсутності працівника на роботі більше трьох годин протягом робочого дня, а й встановлення поважності причин відсутності. 
Пояснення порушника трудової дисципліни є однією з важливих форм гарантій, наданих порушнику для захисту своїх законних прав та інтересів, направлених проти безпідставного застосування стягнення. 
Разом з тим правова оцінка дисциплінарного проступку проводиться на підставі з`ясування усіх обставин його вчинення, в тому числі з урахуванням письмового пояснення працівника. 
Невиконання власником або уповноваженим ним органом обов`язку зажадати письмове пояснення від працівника та неодержання такого пояснення не є підставою для скасування дисциплінарного стягнення, якщо факт порушення трудової дисципліни підтверджений наданими суду доказами. 
Аналогічний висновок міститься у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 26 липня 2021 року у справі № 643/10816/17 (провадження № 61 188св21)». 
Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. 
Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (ч. 1, 3 ст. 13 ЦПК України). Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 1,3 ст. 12, ч. 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України). 
Згідно наказу № 699 о/с від 09 березня 2022 року ОСОБА_1 відкликано з шорічної відпустки з 09 березня 2022 року. Визначено місце роботи ОСОБА_1 - АДРЕСА_2 .
Як встановлено судом, що у період з 23 лютого 2022 по 09 березня 2022 року перебував у основній щорічній відпустці згідно наказу №62-В від 15 лютого 2022 року ОСОБА_1 перебував у відпустці.
На підтвердження повідомлення позивача про відкликання з відпустки надано суду копію роздруківки листування у мобільному додатку Viber (з його слів), однак позивачем заперечується факт ознайомлення з таким наказом, а з самого доказу не вбачається, з яким із абонентів відбувалося листування і коли це відбувалося. При цьому, позивач заперечував отримання такого повідомлення.
Як встановлено, вище наказом №680 о/с від 01 березня 2022 року ОСОБА_1 включений до списку працівників № 3, згідно якого він виконує свої обов`язки відповідно до графіків роботи та графіків змінності з визначенням місця роботи: АДРЕСА_2 .
При цьому матеріали справи не містять доказів ознайомлення ОСОБА_1 ні з наказом № 699 о/с від 09 березня 2022 року, ні з наказом №680 о/с від 01 березня 2022 року. Відповідач стверджує, що не отримував від позивача трудової книжки при прийнятті на роботу, однак це спростовується листом самого ж відповідача вих. №10 від 12.03.2024 року, що міститься в матеріалах справи, в якому відповідач просить позивача повідомити інформацію про спосіб отримання останнім його трудової книжки.
Згідно з ч. 7 ст.79 КЗпП України, відкликання з щорічної відпустки допускається за згодою працівника лише для відвернення стихійного лиха, виробничої аварії або негайного усунення їх наслідків, для відвернення нещасних випадків, простою, загибелі або псування майна підприємства, установи, організації з додержанням вимог частини шостої цієї статті та в інших випадках, передбачених законодавством. У разі відкликання працівника з відпустки його працю оплачують з урахуванням тієї суми, що була нарахована на оплату невикористаної частини відпустки. 
Відповідно до ч.ч.1, 2 ст. 32 КЗпП України, переведення на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, а також переведення на роботу на інше підприємство, в установу, організацію або в іншу місцевість, хоча б разом з підприємством, установою, організацією, допускається тільки за згодою працівника, за винятком випадків, передбачених у ст. 33 цього Кодексу та в інших випадках, передбачених законодавством. Не вважається переведенням на іншу роботу і не потребує згоди працівника переміщення його на тому ж підприємстві, в установі, організації на інше робоче місце, в інший структурний підрозділ у тій же місцевості, доручення роботи на іншому механізмі або обладнанні у межах спеціальності, кваліфікації чи посади, обумовленої трудовим договором. Роботодавець не має права переміщати працівника на роботу, протипоказану йому за станом здоров`я. Ознайомлення працівників з наказами (розпорядженнями), повідомленнями, іншими документами роботодавця щодо їхніх прав та обов`язків допускається з використанням визначених у трудовому договорі засобів електронних комунікаційних мереж з накладенням удосконаленого електронного підпису або кваліфікованого електронного підпису. У трудовому договорі за згодою сторін можуть передбачатися альтернативні способи ознайомлення працівника, крім інформації, визначеної пунктом 4 частини першої цієї статті, що доводиться до відома працівників у порядку, встановленому цією статтею (ч. 3 ст. 29 КЗпП України, в редакції на час виникнення спірних правовідносин). 
Матеріали справи не містять доказів можливості ознайомленості позивача з наказами з питань трудових відносин альтернативними способами. 
В той же час редакція Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану», яка передбачала можливість домовитися про альтернативні способи створення, пересилання і зберігання наказів (розпоряджень) роботодавця, повідомлень та інших документів з питань трудових відносин та про будь-який інший доступний спосіб електронної комунікації, який обрано за згодою між роботодавцем та працівником набула чинності лише 19 липня 2022 року, тобто, указане унеможливлює встановити, що ОСОБА_1 повідомлено про наказ № 699 о/с від 09 березня 2022 року чи про наказ №680 о/с від 01 березня 2022 року. 
Крім того, суд звертає увагу на таке. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 21 червня 2023 року у справі № 916/3027/21 (провадження № 12-8гс23) зазначила, що суд може розглядати електронне листування між особами у месенджері (як і будь-яке інше листування) як доказ у справі лише в тому випадку, якщо воно дає можливість суду встановити авторів цього листування та його зміст.
З указаного електронного листування не можливо встановити, дату його направляння, авторів цього листування та його зміст, що підтверджує заперечення позивача про не ознайомлення його з наказом № 699 о/с від 09 березня 2022 року про відкликання його з відпустки та зміну місця роботи. 
Згідно з ч.1 ст.77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. 
Згідно з ч.2 ст.78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. 
Відповідно до положень ст.81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. 
Відповідно до ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. 
Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Стандарт доказування є важливим елементом змагального процесу. Якщо сторона не подала достатньо доказів для підтвердження певної обставини, то суд робить висновок про її не доведення. У постанові від 18 березня 2020 року у справі №129/1033/13 Велика Палата Верховного Суду наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. 
Зокрема, це принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджувальної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим ніж протилежний. Тобто певна обставинам не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс. 
Обов`язок доведення в трудових спорах покладається саме на роботодавця. Такого правового висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 23 січня 2018 року у справі №273/212/16-ц. Працівник є слабшою, ніж роботодавець, стороною у трудових правовідносинах. Водночас у вказаних відносинах і працівник має діяти добросовісно щодо реалізації своїх прав, а інтереси роботодавця також мають бути враховані. Тобто має бути дотриманий розумний баланс між інтересами працівника та роботодавця (наведена позиція викладена в пунктах 67, 69, 70, 72 постанови Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі №761/9584/15-ц). 
Роботодавцем не доведено, що ОСОБА_1 надав згоду на його відкликання з відпустки та переведення в іншу місцевість, та того, що він був належним чином ознайомлений з наказом № 699 о/с від 09 березня 2022 року про відкликання з відпустки та наказом №680 о/с від 01 березня 2022 року про організацію роботи працівників АТ «КИЇВОБЛГАЗ», що давало би суду можливість установити, що він мав хоча б можливість бути присутнім на роботі у період з 09 березня 2022 року по 12 березня 2022 року за адресою: м. Тараща, вул. Ломана, 14.
Не надано і доказів подальшої комунікації із працівником щодо направлення наказу про звільнення чи направлення трудової книжки працівнику. За указаних обставин звільнення працівника на підставі п. 4 ст. 40 КЗпП України є незаконним. 
Відповідно до ст. 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. Рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, прийняте органом, який розглядає трудовий спір, підлягає негайному виконанню.
Такий спосіб захисту, як відновлення права, яке існувало до порушення (явної загрози порушення), окреслює такий захід захисту, як поновлення на роботі в разі незаконного звільнення або переведення. 
Поновлення на роботі - це повернення працівника в попередній стан, який існував до його незаконного звільнення, а тому правовими наслідками поновлення на роботі працівника є надання йому попередньої роботи (посади), з тими ж функціональними обов`язками, які мали місце до звільнення. 
Обов`язком боржника є не лише видання наказу (розпорядження) про поновлення працівника на роботі, а й фактичний допуск поновленого працівника до виконання попередніх обов`язків. Вказаний висновок викладений у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 26 травня 2022 року у справі № 640/4699/20. 
Звільнення працівника з підстав, не передбачених законом, або з порушенням установленого законом порядку свідчить про незаконність такого звільнення та тягне за собою поновлення порушених прав працівника. Аналіз зазначених правових норм у їх сукупності з положеннями ст. 43 Конституції України та ст. 240-1 КЗпП України дає підстави для висновку про те, що за змістом ч. 1 ст. 235 КЗпП України працівник підлягає поновленню на попередній роботі у разі незаконного звільнення, під яким слід розуміти як звільнення без законної підстави, так і звільнення з порушенням порядку, установленого законом. Захист порушеного права незаконно звільненого працівника шляхом його поновлення на посаді відображений також і в постановах Верховного Суду від 22 січня 2020 року у справі №569/16170/17-ц, від 06 вересня 2018 року у справі № 487/2209/17, від 05 лютого 2020 року у справі №234/11368/17. 
На підставі викладеного, суд вважає, що порушене право незаконно звільненого працівника підлягає захисту шляхом поновлення його на посаді помічника голови правління АТ «КИЇВОБЛГАЗ» з 13 березня 2022 року. 

Згідно з ч. 2 ст. 235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік.
Враховуючи, що незаконні дії відповідача позбавили позивача можливості працювати та призвели до порушення його конституційного права на своєчасне одержання винагороди за працю, суд враховуючи положення частини другої статті 235 КЗпП України, вважає необхідним покласти на відповідача обов`язок відшкодувати позивачу середній заробіток за час його перебування у вимушеному прогулі. 
Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу. Такий висновок суду узгоджується з висновком, викладеним Верховним Судом у постановах від 21 червня 2023 року в справі № 149/1089/22 та від 31 січня 2024 року в справі № 161/8196/22. 
Середній заробіток працівника визначається відповідно до статті 27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100 (далі - Порядок № 100 (в редакції на час виникнення спірних правовідносин)). Згідно з пунктом 5 розділу IV Порядку № 100 основною для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час затримки розрахунку, є середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника. Відповідно до пункту 2 розділу ІІ Порядку № 100 середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата. 
Враховуючи заявлені позовні вимоги, середньоденна заробітна плата позивача становить 2427 грн 76 коп. із розрахунку добутку заробітної плати сумарно за січень 2022 року (44668 грн 42 коп.) та лютий 2022 року (50014 грн 40 коп.) та кількості робочих днів 39 робочих дня за січень та лютий 2022 року. Вимушений прогул позивача тривав з 13 березня 2022 року по 02 липня 2023 року, тобто, 342 робочих дні. Отже, середній заробіток за час вимушеного прогулу, який підлягає стягненню з відповідача АТ «Київоблгаз» на користь позивача, становить 830293 грн 92 коп. (342 робочих днів х 2 427 грн 76 коп.). 

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 430 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішень у справах про: поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника. На підставі вище наведеного, суд вважає за необхідне допустити негайне виконання рішення суду в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді помічника голови правління Акціонерного товариства «Оператор газорозподільної системи «КИЇВОБЛГАЗ».
За правилами ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 77 ЦПК України), а доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 6 ст. 81 ЦПК України). 
При цьому, належність доказів - правова категорія, яка свідчить про взаємозв`язок доказів з обставинами, що підлягають встановленню, як для вирішення всієї справи, так і для здійснення окремих процесуальних дій. Правила допустимості доказів визначають легітимну можливість конкретного доказу підтверджувати певну обставину в справі. Правила допустимості доказів встановлені з метою об`єктивності та добросовісності у підтвердженні доказами обставин у справі, виходячи з того, що нелегітимні засоби не можуть використовуватися для досягнення легітимної мети, а також враховуючи те, що правосудність судового рішення, яке було ухвалене з урахуванням нелегітимного доказу, завжди буде під сумнівом. Допустимість доказів є важливою ознакою доказів, що характеризує їх форму та означає, що обставини справи, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами. 
Згідно з ч. 2 ст. 77 ЦПК України, предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. 
Відповідно до ч. 2 ст. 43 ЦПК України обов`язок надання усіх наявних доказів до початку розгляду справи по суті покладається саме на осіб, які беруть участь у справі. За вимогами ст. 13 Цивільного процесуального кодексу України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. 
Відповідно до ч. ч. 1, 5, 6, 7 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. 
Таким чином, з огляду на зазначене, позовні вимоги ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Оператор газорозподільної системи «КИЇВОБЛГАЗ» про скасування наказу про звільнення та поновлення на посаді підлягають задоволенню у повному обсязі. 
Усі інші пояснення сторін, їх докази і аргументи не спростовують висновків суду, зазначених в цьому судовому рішенні, їх дослідження та оцінка судом не надала можливості встановити обставини, які б були підставою для ухвалення будь-якого іншого судового рішення. Згідно рішення Європейського суду з прав людини у справі «Бочаров проти України» (остаточне рішення від 17.06.2011 року) суд при оцінці доказів керується критерієм доведення «поза розумним «сумнівом». Таке доведення може випливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою висновків або подібних неспростовних презумпцій щодо фактів. 
Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів сторін та їх відображення у судовому рішенні, суд спирається на висновки, яких дійшов Європейський суд з прав людини у рішенні від 18.07.2006 року у справі «Проніна проти України», в якому Європейський суд з прав людини зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи. 
Поряд з цим, за змістом п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень та висновків Європейського суду з прав людини, викладених у рішеннях у справах «Трофимчук проти України», «Серявін та інші проти України» обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. 
Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд. 
На підставі статті 141 Цивільного процесуального кодексу України з відповідача на користь держави слід стягнути судовий збір в сумі 8302 (вісім тисяч триста дві) гривень 94 копійок. 
Враховуючи викладене, керуючись ст. ст. 4, 5, 12, 13, 141, 259, 263-265, 273 ЦПК України, суд,
УХВАЛИВ:

Позов ОСОБА_5 до Акціонерного товариства «Оператор газорозподільної системи «КИЇВОБЛГАЗ» про скасування наказу про звільнення та поновлення на посаді - задоволити.

Визнати незаконним та скасувати наказ Акціонерного товариства «Оператор газорозподільної системи «КИЇВОБЛГАЗ» № 723 о/с від 12 березня 2022 року про припинення трудового договору, яким звільнено ОСОБА_5 з посади помічника голови правління Акціонерного товариства «Оператор газорозподільної системи «КИЇВОБЛГАЗ». 
Поновити ОСОБА_5 на посаді помічника голови правління Акціонерного товариства «Оператор газорозподільної системи «КИЇВОБЛГАЗ». 
Стягнути з Акціонерного товариства «Оператор газорозподільної системи «КИЇВОБЛГАЗ» на користь ОСОБА_5 (РНОКПП НОМЕР_2 ) середню заробітну плату за час вимушеного прогулу починаючи із 13.03.2022 року до дня ухвалення судового рішення в розмірі 830293 грн 92 коп. (вісімсот тридцять тисяч двісті дев`яносто три гривні 92 копійки). 
Стягнути з Акціонерного товариства «Оператор газорозподільної системи «КИЇВОБЛГАЗ» на користь ОСОБА_5 (РНОКПП НОМЕР_2 ) суму судового збору в розмірі 8302 (вісім тисяч триста дві) гривень 94 копійок. 
Допустити негайне виконання рішення суду в частині поновлення ОСОБА_5 на посаді помічника голови правління Акціонерного товариства «Оператор газорозподільної системи «КИЇВОБЛГАЗ». 

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Київського апеляційного суду. 
Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Інформація про позивача: ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 , адреса: АДРЕСА_3 .
Інформація про відповідача: Акціонерне товариство «Оператор газорозподільної системи «КИЇВОБЛГАЗ», код ЄДРПОУ 20578072, адреса: 08150, Київська область, Фастівський район, м. Боярка, вул. Шевченка, буд. 178. 

Повний текст рішення виготовлено 16 червня 2026 року.

Суддя Наталія ПІНКЕВИЧ