15.05.2026 Справа № 756/10950/25
Унікальний номер 756/10950/25
Номер провадження 2/756/6168/25

Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 травня 2026 року м. Київ
Оболонський районний суд м. Києва в складі:
головуючого судді - Шролик І.С.,
секретар судового засідання - Бондаренко О.В.,
за участі позивача - ОСОБА_1 ,
представника відповідача - Казьмірової С.К.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом  ОСОБА_1 до Київського міського центру зайнятості про стягнення заробітної плати та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні,
В С Т А Н О В И В:
 
Короткий зміст позовних вимог
В липні 2025 року позивач  ОСОБА_1 звернулася до суду із вищевказаним позовом, в якому просить стягнути з Київського міського центру зайнятості надлишково утримані кошти зі заробітної плати у розмірі 579,55 грн.; середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за шість місяців у розмірі 67772,76 грн. та судові витрати.
В обґрунтування заявлених вимог позивач посилається на те, що з 24 березня 2024 року по 08 липня 2024 року працювала в Київському міському центрі зайнятості. 
Наказом від 02 липня 2024 року № 227-к була звільнена роботи 08 липня 2024 року за скороченням штатів за п. 1 ст. 40 КЗпП України. Вважаючи звільнення незаконним, оскаржила його в судовому порядку. 
Рішенням Оболонського районного суду м.Києва від 22 квітня 2025 року позов ОСОБА_1 задоволено частково. Поновлено її на посаді консультанта роботодавця відділу взаємодії з роботодавцями Оболонського управління Київського міського центру зайнятості. Стягнуто з Київського міського центру зайнятості на її користь 159 425,19 грн. середнього заробітку за час вимушеного прогулу, включно з послідуючим утриманням з цієї суми податків і обов`язкових платежів; 10000 грн. компенсації моральної шкоди та 108,36 грн судового збору. Допущено негайне виконання рішення в частині поновлення ОСОБА_1 на роботі, а також стягнення на її користь заробітної плати у межах суми платежу за один місяць в розмірі 16 558,66 грн. з послідуючим утриманням з цієї суми податків і обов`язкових платежів. На виконання рішення суду позивач була поновлена на роботі.
Наказом Київського міського центру зайнятості від 09 червня 2025 року позивача звільнили з 11 червня 2025 року у зв`язку із відмовою від продовження роботи внаслідок зміни істотних умов праці.
Згідно розрахункового листка за квітень 2025 року, який позивач отримала 30 квітня 2025 року дізналась що їй виплачено середній заробіток, на виконання рішення суду в розмірі 16558,66 грн, нарахований за 07/2024 -12239,01 грн та за 08/2024 -4319,65 грн. З якого утримано військовий збір у розмірі - 5% в сумі 827,93 грн, проте, на переконання позивача повинен бути утриманий за 2024 рік в розмірі 1,5% в сумі 248,38 грн. Вважає різницю коштів 579,55 грн - неправомірно утриману. Посилається на Пункт 2 розділу 2 Прикінцевих та перехідних положень ЗУ №4015, просить стягнути надлишково утримані кошти.
Позивач, також посилається на положення ст.116,117 КЗпП, вважає, що ці кошти не були їй виплачені при звільненні 11 червня 2025 року, тому просить стягнути середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 67772,76 грн.
Рух справи
На підставі протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 23 липня 2025 року справу передано на розгляд головуючому судді Шролик І.С.
Ухвалою Оболонського районного суду м. Києва від 28 липня 2023 року справу прийнято до розгляду, вирішено що спір підлягає розгляду за правилами спрощеного позовного провадження та призначено до судового розгляду на 13 серпня 2025 року.
За клопотанням представника відповідача 13 серпня 2025 року розгляд справи відкладено до 01 жовтня 2025 року.
Не погоджуючись з пред`явленими вимогами в порядку ст. 178 ЦПК України директор Київського міського центру зайнятості подав відзив, в якому просить відмовити ОСОБА_1 в задоволенні позовних вимог. В обґрунтування поданого відзиву зауважує що на виконання судового рішення позивачу нараховано 16558,66 грн та виплачено 12750,17 грн середній заробіток за час вимушеного прогулу за один місяць з утриманням 5% військового збору в розмірі 827,93 грн, з урахуванням вимог ЗУ «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законів Укарїни щодо забезпечення збалансованості бюджетних надходжень у період дії воєнного стану» №4015-ІХ від 10 жовтня 2024 року. Яким передбачено підвищення ставки військового збору з 01 січня 2025 року з 1,5% до 5%. Посилаючись на утримання військового збору податковим агентом на час фактичної виплати доходу платнику податку, відповідач просить відмовити в задоволенні заявлених вимог в повному обсязі. 
Від позивача 25 серпня 2025 року надійшла відповідь на відзив, в якій зазначає, що відповідачем не враховано пункт 2 розділу 2 «Прикінцевих та перехідних положень» Закону №4015, якими передбачено, що доходи платників військового збору, визначених п.162.1 ПКУ, нараховані за наслідками податкових періодів до набрання чинності цим Законом, оподатковуються за ставкою військового збору, що діяла до набрання чинності цим Законом. 
08 вересня 2025 року від відповідача надійшли заперечення у відповідь на відзив. 
Ухвалою суду від 15 жовтня 2025 року зупинено провадження у справі до набрання законної сили судового рішення у справі №756/9882/25 за позовом ОСОБА_1 про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу. 
Ухвалою суду від 13 квітня 2026 року провадження у справі відновлено та призначено до розгляду на 14 травня 2026 року.
Позивач ОСОБА_1 в судовому засіданні 14 травня 2026 року підтримала позовні вимоги та просила задовольнити в повному обсязі з підстав та мотивів викладених у позовній заяві та відповіді на відзив.
Представник відповідача в судовому засіданні 14 травня 2026 року заперечувала проти задоволення позовних вимог, з мотивів викладених у відзиві та запереченнях.
Розглядаючи справу, суд забезпечив сторонам рівні можливості щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості.
Суд, вислухавши думку позивача та представника відповідача, дослідивши матеріали справи, встановив наступні обставини та правовідносини між сторонами.
Фактичні обставини справи
Судом встановлено, що рішенням Оболонського районного суду м.Києва від 22 квітня 2025 року позов ОСОБА_1 задоволено частково. Поновлено позивача на посаді консультанта роботодавця відділу взаємодії з роботодавцями Оболонського управління Київського міського центру зайнятості. Стягнуто з Київського міського центру зайнятості на її користь 159 425,19 грн. середнього заробітку за час вимушеного прогулу включно з послідуючим утриманням з цієї суми податків і обов`язкових платежів та 10 000 грн. компенсації моральної шкоди та 108,36 грн судового збору. Допущено негайне виконання рішення в частині поновлення ОСОБА_1 на роботі, а також стягнення на її користь заробітної плати у межах суми платежу за один місяць в розмірі 16 558,66 грн. 66 коп. з послідуючим утриманням з цієї суми податків і обов`язкових платежів.
Відповідно до статті 3 Закону України «Про доступ до судових рішень» для доступу до судових рішень судів загальної юрисдикції Державна судова адміністрація України забезпечує ведення Єдиного державного реєстру судових рішень. Єдиний державний реєстр судових рішень - автоматизована система збирання, зберігання, захисту, обліку, пошуку та надання електронних копій судових рішень. Суд загальної юрисдикції вносить до Реєстру всі судові рішення і окремі думки суддів, викладені у письмовій формі, не пізніше наступного дня після їх ухвалення або виготовлення повного тексту. Порядок ведення Реєстру затверджується Вищою радою правосуддя.
Згідно з частиною третьою статті 6 Закону України «Про доступ до судових рішень» суд при здійсненні судочинства може використовувати лише текст судового рішення, який опубліковано офіційно або внесено до Реєстру.
Суд не позбавлений можливості самостійно перевірити відомості, що містяться в Єдиному державному реєстрі судових рішень та є відкритими, подібні висновки викладено у постанові Верховного Суду від 23 березня 2021 року у справі № 910/3191/20.
Суд, дослідивши рішення наявні в Єдиному державному реєстрі судових рішень, встановив.
Постановою Київського апеляційного суду від 17 липня 2025 року рішення Оболонського районного суду міста Києва від 22 квітня 2025 року в частині вирішення позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та в частині розподілу судових витрат в дохід держави змінено. Стягнуто з Київського міського центру зайнятості на користь ОСОБА_1 158 655,02 грн середнього заробітку за час вимушеного прогулу, з утриманням з цієї суми установлених законодавством податків та зборів. Стягнуто з Київського міського центру зайнятості в дохід держави судовий збір у розмірі 4 196,63 грн. В іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.
Ухвалою Верховного Суду від 15 вересня 2025 року відмовлено у відкритті касаційного провадження.
Наказом від 23 квітня 2025 року про поновлення на роботі на виконання рішення суду від 22 квітня 2025 року в частині допущеного до негайного виконання, поновлено ОСОБА_1 на посаді консультанта роботодавця відділу взаємодії з роботодавцями Оболонського управління Київського міського центру зайнятості. 
Згідно з платіжною інструкцією № 2571 від 24 квітня 2025 року ОСОБА_1 здійснено виплату середнього заробітку за час вимушеного прогулу в розмірі 12750,17 грн з утриманими податками та зборами.
Згідно з платіжною інструкцією №2568 від 24 квітня 2025 року на корить Державної казначейської служби України здійснено зарахування військового збору у розмірі 5% в сумі 827,93 грн, згідно рішення суду від 22 квітня 2025 року.
Аналогічні суми виплаченого середнього заробітку та утриманих податків та зборів зазначені в розрахунковому листі ОСОБА_1 за квітень 2025 року. 
Наказом №188-к від 09 червня 2025 року ОСОБА_1 звільнено з посади консультанта роботодавця відділу взаємодії з роботодавцями Оболонського управління Київського міського центру зайнятості 11 червня 2025 року у зв`язку з відмовою від продовження роботи внаслідок зміни істотних умов праці, п.6 ст.36 КЗпП України. 
Спір між сторонами виник з приводу розміру військового збору, який підлягає утриманню з виплаченого позивачу на виконання рішення суду, розміру середньомісячного заробітку за час вимушеного прогулу, та стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.
Застосовані норми права та мотиви, з яких виходить суд при прийнятті рішення
Згідно із частиною 1 статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
За змістом статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Як передбачено частиною 1 статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Згідно із частиною 1 статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
У Рішенні Конституційного Суду України від 15 жовтня 2013 року № 9-рп/2013 у справі № 1-18/2013 щодо тлумачення положень частини другої статті 233 КЗпП України, статей 1, 12 Закону № 108/95-ВР вказано, що під заробітною платою, що належить працівникові, або, за визначенням, використаним у частині другій статті 233 КЗпП України, належною працівнику заробітною платою необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем, незалежно від того, чи було здійснене нарахування таких виплат. 
Тобто, Конституційний Суд України фактично зробив висновок, що навіть у разі невиконання трудової функції не з власної вини, працівник вважається таким, що працює і отримує за це заробітну плату, а не компенсацію, бо саме заробітна плата є тією грошовою виплатою, яка забезпечує можливість самого існування як працівника, так і, можливо, членів його сім`ї, а також наповнення державного бюджету, бо із цієї виплати вираховуються податки і збори, у тому числі внески до Пенсійного фонду України у розмірах, який передбачений саме для заробітної плати, а період вимушеного прогулу зараховується до страхового стажу.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 08 лютого 2022 року по справі № 755/12623/19, провадження № 14-47цс21 зробила правовий висновок, що середній заробіток за час вимушеного прогулу за своїм змістом є заробітною платою, право на отримання якої виникло у працівника, який був незаконно позбавлений можливості виконувати свою трудову функцію з незалежних від нього причин, дану правову позицію суд в порядку ч.4 ст.263 ЦПК України застосовує до спірних правовідносин.
У пункті 164.6 Податкового кодексу України (далі - ПКУ) зазначено, що під час нарахування доходів у формі заробітної плати база оподаткування визначається як нарахована заробітна плата, зменшена на суму страхових внесків до Накопичувального фонду, а у випадках, передбачених законом, - обов`язкових страхових внесків до недержавного пенсійного фонду, які відповідно до закону сплачуються за рахунок заробітної плати працівника, а також на суму податкової соціальної пільги за її наявності.
Системний аналіз пункту 3 Порядку №100 та п. 164.6 ПКУ дає підстави для висновку, що суми, які суд визначає до стягнення з роботодавця на користь працівника як заборгованість із заробітної плати та/або середній заробіток за час вимушеного прогулу, обчислюється без віднімання сум податків і зборів.
Податки і збори із присудженої за рішенням суду суми заробітної плати та середнього заробітку за час вимушеного прогулу підлягають нарахуванню роботодавцем під час виконання відповідного судового рішення та, відповідно, відрахуванню із цієї суми при виплаті працівнику, внаслідок чого виплачена працівнику на підставі судового рішення сума зменшується на суму податків і зборів. 
Відповідно до підпункту 168.1.1 ПКУ, податковий агент, який нараховує (виплачує, надає) оподатковуваний дохід на користь платника податку, зобов`язаний утримувати податок із суми такого доходу за його рахунок, використовуючи ставку податку, визначену в статті 167 цього Кодексу (за загальним правилом 18%).
Так, відповідно до Закону України "Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законів України щодо забезпечення збалансованості бюджетних надходжень у період дії воєнного стану" №4015-IX від 10 жовтня 2024 року (набрав чинності 01 грудня 2024 року) збільшено ставку військового збору з 1,5 % до 5 % від оподатковуваного доходу фізичних осіб.
Спір між сторонами виник з приводу застосування ставки військового збору 1,5% на думку позивача чи 5%, яка утримана відповідачем на виконання рішення суду про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Виплата проведена 24 квітня 2025 року за період липень-серпень 2024 року. 
Відповідно до підпункту 1 підпункту 1.1 пункту 16-1 підрозділу 10 розділу ХХ платниками збору є, зокрема особи, визначені пунктом 162.1 статті 162 цього Кодексу.
Згідно з підпунктом 162.1.1. пункту 162.1 статті 162 Податкового кодексу України фізична особа - резидент, яка отримує доходи як з джерела їх походження в Україні, так і іноземні доходи.
Відповідно до підпункту 1 підпункту 1.2 пункту 16-1 підрозділу 10 розділу ХХ об`єктом оподаткування збором є для платників, зазначених у підпункті 1 підпункту 1.1 цього пункту, - доходи, визначені статтею 163 цього Кодексу.
Як слідує з підпункту 163.1.1 пункту 163.1 Податкового кодексу України об`єктом оподаткування резидента є загальний місячний (річний) оподатковуваний дохід.
Згідно з підпунктом 164.2.1 пункту 164.2 статті 164 Податкового кодексу України до загального місячного (річного) оподатковуваного доходу платника податку включаються доходи у вигляді заробітної плати, нараховані (виплачені) платнику податку відповідно до умов трудового договору (контракту).
Отже, якщо юридична особа відшкодовує (виплачує) на користь фізичної особи середній заробіток за час вимушеного прогулу, то ця особа, виступаючи щодо такої фізичної особи податковим агентом, зобов`язана (у випадках, передбачених ПКУ) утримати і перерахувати податок із суми такого доходу. Даний висновок міститься в постанові ВС від 19.03.2025 у справі №537/4740/20.
Ставка військового збору у розмірі 5% була встановлена Законом України "Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законів України щодо забезпечення збалансованості бюджетних надходжень у період дії воєнного стану" № 4015-IX від 10 жовтня 2024 року, який набрав чинності 01 грудня 2024 року, а до цього часу ставка військового збору була встановлена у розмірі 1,5%, яка була введена з 03 серпня 2014 року Законом України "Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких інших законодавчих актів України" № 1621-VII від 31 липня 2014 року, який набрав чинності 03 серпня 2014 року.
Пункт 2 розділу ІІ Прикінцевих та перехідних положень Закону України "Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законів України щодо забезпечення збалансованості бюджетних надходжень у період дії воєнного стану" № 4015-IX від 10 жовтня 2024 року, закріплює, що доходи платників військового збору - осіб, визначених пунктом 162.1 статті 162 Податкового кодексу України, нараховані за наслідками податкових періодів до набрання чинності цим Законом, оподатковуються за ставкою військового збору, що діяла до набрання чинності цим Законом, незалежно від дати їх фактичної виплати (надання), крім випадків, прямо передбачених Податковим кодексом України.
З огляду на те, що нарахування ОСОБА_1 середнього заробітку за час вимушеного прогулу в межах суми місячного платежу, на виконання рішення суду, відбулось відповідачем за липень - серпень 2024 року, що відображено у розрахунковому листі за квітень 2025 року, з урахуванням п. 2 розділу ІІ, суд приходить до переконання, що оподатковуння доходу позивача мало відбуватися за ставкою військового збору, що діяла до набрання чинності цим Законом, а саме 1,5%, незалежно від дати фактичної виплати зазначених сум, в квітні 2025 року.
За таких обставин суд вважає, що відповідач безпідставно здійснив відрахування військового збору у розмірі 5% більшому, ніж належало, 1,5% що суперечить пункту 2 Прикінцевих та перехідних положень Закону України "Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законів України щодо забезпечення збалансованості бюджетних надходжень у період дії воєнного стану" № 4015-IX від 10 жовтня 2024 року. 
Отже, відповідач надмірно утримав 3,5% військового збору, зі середнього заробітку в розмірі місячного платежу 16558,66 грн, який присуджено рішенням суду, тобто 5%, замість 1,5%, що в грошовому розмірі становить 579,55 грн. Виходячи з розрахунку 16558,66:100х1,5%=248,38 грн. 16558,66:100х5%=827,93 грн. 827,93-248,38=579,55 грн).
У зв`язку із викладеним, суд приходить до переконання, що позовні вимоги ОСОБА_1 в частині стягнення з відповідача надлишково утриманого розміру військового збору зі суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу за один місяць, стягнутого рішенням суду, в розмірі 579,55 грн. підлягають задоволенню. 
Суд не бере до уваги посилання представника відповідача лист Головного управління ДПС, оскільки такий лист має інформативний характер, не є нормативним актом, та тому не може створювати жодних обов`язків для відповідача з приводу нарахування та виплати грошового забезпечення, в тому числі при нарахуванні військового збору. 
Що стосується вимог позивача ОСОБА_1 про стягнення середнього заробітку за час затримання розрахунку при звільненні за шість місяців у розмірі 67772,76 грн суд вважає, що ці вимоги не підлягають задоволенню, з огляду на наступне.
Відповідно до ст. 117 КЗпП України (у редакції, викладеній відповідно до Закону України від 1 липня 2022 року № 2352-ІХ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин»; далі - «Закон № 2352-ІХ») у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.
При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті.
Наведена редакція ст. 117 КЗпП України набрала законної сили з 19 липня 2022 року.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 30 січня 2019 року у справі № 910/4518/16 (провадження № 12-301гс18), суд дійшов висновку, що середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за своєю правовою природою не є основною чи додатковою заробітною платою, а також не є заохочувальною чи компенсаційною виплатою (зокрема, компенсацією працівникам втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням термінів її виплати) у розумінні статті 2 Закону України «Про оплату праці», тобто середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні не входить до структури заробітної плати.
За змістом приписів статей 94, 116, 117 Кодексу законів про працю України та статей 1, 2 Закону України від 24 березня 1995 року № 108/95-ВР «Про оплату праці» середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за своєю правовою природою є спеціальним видом відповідальності роботодавця, спрямованим на захист прав звільнених працівників щодо отримання ними в передбачений законом строк винагороди за виконану роботу (усіх виплат, на отримання яких працівники мають право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій), який нараховується у розмірі середнього заробітку та не входить до структури заробітної плати.
До аналогічних висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 08 лютого 2022 року у справі 755/12623/19 (провадження 14-47цс21), та вказувала, що середній заробіток за час вимушеного прогулу, передбачений частиною другою статті 235 КЗпП України та середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, визначений статтею 117 КЗпП України мають різну правову природу.
У постановіВерховного Суду України від 18 січня 2017 року у справі № 6-2912цс16 зроблено правовий висновок про те, що за порушення трудових прав працівника при одному звільненні неможливе одночасне застосування стягнення середнього заробітку як за статтею 117 КЗпП України, так і за статтею 235 КЗпП України, тобто подвійне стягнення середнього заробітку, оскільки це буде не співмірно з правами працюючого працівника, який отримує одну заробітну плату. У положеннях статей 117, 235 КЗпП України йдеться про відповідальність роботодавця у вигляді стягнення середнього заробітку за час одного й того ж прогулу працівника задля компенсації йому втрат від неотримання зарплати чи неможливості працевлаштування, тому застосуванню підлягає положення тієї норми, яка регулює більш тривале порушення трудових прав позивача.
Рішенням Оболонського районного суду м.Києва від 10 листопада 2025 року у справі №756/9882/25, залишеним без змін судом апеляційної інстанції від 01 квітня 2026 року, позов ОСОБА_1 задоволено частково. Поновлено її на посаді консультанта роботодавця відділу взаємодії з роботодавцями Оболонського управління Київського міського центру зайнятості. Стягнуто з Київського міського центру зайнятості на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 55450,44 грн та моральну шкоду 5000,00 грн. В іншій частині позову відмовлено. 
З огляду на стягнутий судовим рішенням, яке набрало законної сили,  середній заробіток за час вимушеного прогулу в порядку ст.235 КЗпП, тому в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 в частині стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні в порядку ст.117 КЗпП за той самий період слід відмовити. 
Щодо стягнення судових витрат
Відповідно до приписів ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. 
У відповідності до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України, судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються, у разі задоволення позову - на відповідача.
Відповідно до квитанції від 23 липня 2025 року позивачем при зверненні до суду з позовом сплачено судовий збір у розмірі 1211,20 грн. за позовну вимогу про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільнені. (а.с. 20). 
Оскільки ОСОБА_1 відмовлено в задоволенні цих позовних вимог, сплачний судовий збір компенсації не підлягає.
Відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідача в дохід держави підлягає стягненню судовий збір в розмірі 1211,20 грн. за вимоги ОСОБА_1 про стягнення надлишково утриманого розміру військового збору зі суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу за один місяць, оскільки на підставі п.1 ч.1 ст.5 ЗУ «Про судовий збір» позивач була звільнена від його сплати при зверненні до суду.
На підставі викладеного, керуючись ст. 5, 12-13 76, 81, 133, 137, 141, 263-265, 430 ЦПК України
В И Р І Ш И В :
 
Позовні вимоги ОСОБА_1 до Київського міського центру зайнятості про стягнення заробітної плати та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, - задовольнити частково.
Стягнути з Київського міського центру зайнятості на користь ОСОБА_1 надлишково утриманий розмір військового збору зі суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу за один місяць в розмірі 579,55 грн.
В задоволенні решти вимог відмовити.
Стягнути з Київського міського центру зайнятості на користь держави судовий збір в розмірі 1211,20 грн.
Рішення може бути оскаржено до Київського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не були вручені у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Повний текст судового рішення складено 15 травня 2026 року.

Суддя І.С. Шролик