УХВАЛА

16 червня 2026 року 
м. Київ

cправа № 904/666/24 

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:
Кондратової І. Д. - головуючої, суддів - Бакуліної С. В., Вронської Г. О., 

за участю секретаря судового засідання: Гнідобор А. В. 

за участю представників учасників справи: 
- позивача за первісним позовом -Орендівського В. І. (адвокат),
- відповідача за первісним позовом (скаржник) - Бондарєва Е. М. (адвокат), Кошарної С. С.(адвокат),

розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Торговий дім "Альфатех"

на постанову Центрального апеляційного господарського суду від 02.02.2026
(головуюча - Мороз В. Ф., судді: Кощеєв І. М., Чередко А. Є.)

у справі за позовом Акціонерного товариства "Державний експортно-імпортний банк України"
до Товариства з обмеженою відповідальністю "Торговий дім "Альфатех"
за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача - Комунального комерційного підприємства "Маріупольавтодор"
про розірвання договору купівлі-продажу та стягнення авансового платежу

та за зустрічним позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Торговий дім "Альфатех"
до Акціонерного товариства "Державний експортно-імпортний банк України"
за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - Комунального комерційного підприємства "Маріупольавтодор"
про визнання зобов`язання виконаним у повному обсязі та стягнення заборгованості

ІСТОРІЯ СПРАВИ
1. Короткий зміст позовних вимог

Акціонерне товариство "Державний експортно-імпортний банк України" (далі - позивач за первісним позовом, Банк) звернулося до Господарського суду Дніпропетровської області із позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Торговий дім "Альфатех" (далі - відповідач за первісним позовом, Товариство, скаржник), в якому просив:
- розірвати договір купівлі-продажу № 075-00/7/291221 від 29.12.2021, укладений між позивачем, відповідачем та Комунальним комерційним підприємством "Маріупольавтодор" (далі - ККП "Маріупольавтодор");
- стягнути з Товариства невикористану суму авансу за договором купівлі-продажу № 075-00/7/291221 від 29.12.2021 у розмірі 2 866 807,68 грн.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що у зв`язку з запровадженням воєнного стану на території України та перебуванням лізингоодержувача на тимчасово окупованій території, відсутня можливість здійснити поставку майна на склад лізингоодержувача. Вказане свідчить про істотні зміни обставин, що є підставою для розірвання спірного договору та повернення невикористаної суми авансового платежу.
Товариство подало до господарського суду зустрічну позовну заяву, в якій просило суд:
- визнати зобов`язання Товариства за договором купівлі-продажу № 075-00/7/291221 від 29.12.2021 в частині поставки однієї одиниці майна 2 (Колісного ковшового екскаватора-навантажувача ВОВСАТ В730R з навісним обладнанням) Банку належним чином виконаним у повному обсязі;
- стягнути з Банку на користь Товариства заборгованість у сумі 4 322 671,42 грн, з яких: 3 726 217,92 грн - основний борг, 372 621,79 грн - пеня, 223 831,71 грн - 3% річних.

Зустрічні позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем за зустрічним позовом зобов`язання за договором купівлі-продажу № 075-00/7/291221 від 29.12.2021 в частині повної та своєчасної оплати за поставлений товар. 
2. Стислий виклад обставин справи, встановлених судами першої та апеляційної інстанцій
29.12.2021 між Товариством (продавець), Банком (покупець) та ККП "Маріупольавтодор" (лізингоодержувач) було укладено договір купівлі-продажу №075-00/7/291221 (далі - договір), відповідно до умов якого продавець зобов`язаний передати у власність покупця, а покупець оплатити майно визначеного переліку, комплектності, кількості та якості (далі - майно 1, майно 2, майно 3, майно 4, разом - майно, предмет лізингу) згідно із додатком №1 (далі - специфікація), що є невід`ємною частиною цього договору.
Сторони договору у специфікації від 29.12.2021 погодили наступне: під майном 1 слід розуміти каток дорожній вібраційний BOBCAT ATR26 (загальна кількість 1 одиниця); під майном 2 слід розуміти колісний ковшовий екскаватор-навантажувач BOBCAT B730R з навісним обладнанням (загальна кількість 2 одиниці); під майном 3 слід розуміти колісний екскаватор Hyundai модель R180W-9S (загальна кількість 1 одиниця); під майном 4 слід розуміти колісний, сільськогосподарський трактор Mahindra модель 9500 4WD з додатковим навісним обладнанням (загальна кількість 2 одиниці).
Майно за договором продавець зобов`язаний був постачати партіями у строк до 01.07.2022.
Відповідно до пункту 3.2 договору поставка повинна була здійснюватися на умовах DDP відповідно до Інкотермс (2010), за адресою: України, Донецька область, м. Маріуполь, провул. Банний, буд. 5 (далі - "місце поставки").
Згідно із пунктом 3.6 договору передача майна продавцем покупцю здійснюється в місці поставки шляхом підписання продавцем, покупцем та лізингоодержувачем акта (-ів) приймання-передачі за формою, визначеною додатком № 2 до цього договору.
За умовами пункту 3.7 договору з дати підписання відповідно до пункту 3.6 цього договору акта (-ів) приймання-передачі майна (предмета лізингу) без недоліків (акта (-ів) про усунення недоліків майна, у випадку їх виявлення та усунення) право власності на майно переходить до покупця.
На виконання своїх зобов`язань за договором купівлі - продажу, Банком 04.01.2022 було перераховано перший платіж (аванс) за майно у розмірі 3 126 989,28 грн, що є гривневим еквівалентом 114 416,00 доларів США та підтверджується платіжною інструкцією кредитового переказу коштів №68406.
27.01.2022 Товариством було поставлено одну одиницю техніки: каток дорожній вібраційний Bobcat ATR 26 вартістю 1 357 837,60 грн за визначеною в пункті 3.2 договору адресою, що підтверджується актом приймання-передачі майна (об`єкта фінансового лізингу) від 27.01.2022. Належне виконання зобов`язання в цій частині (щодо поставки майна 1) засвідчено актом відповідності № 1 та не заперечується сторонами.
За майно 1 Банк розрахувався у повному обсязі, а саме: 
- покупцем сплачено 3 126 989,28 грн авансу за майно, з яких 260 181,60 грн (авансовий платіж за каток дорожній вібраційний Bobcat ATR 26);
- покупцем 27.01.2022 здійснено доплату за каток дорожній вібраційний Bobcat ATR 26 у сумі 1 097 656,00 грн, що підтверджується платіжною інструкцією кредитового переказу коштів №789920.
Таким чином, залишок невикористаного авансу склав: 3 126 989,28 + 1 097 656,00 - 1 357 837,60 = 2 866 807,68 грн.
Товариство у зустрічній позовній заяві наголосило на тому, що 22.02.2022 доставило до місця поставки майно 2, а саме: колісний ковшовий екскаватор-навантажувач BOBCAT B730R з навісним обладнанням.
На підтвердження зазначеного Товариством надано до суду наступні копії документів: товарно-транспортну накладну №1418/22022022 від 22.02.2022, видаткову накладну №1418 від 22.02.2022 та лист ККП "Маріупольавтодор" №15 від 05.07.2022.
Банк проти факту поставки Товариством майна-2 (колісного ковшового екскаватора-навантажувача BOBCAT B730R з навісним обладнанням) на територію третьої особи заперечив з підстав того, що товарно-транспортна накладна не є документом первинного бухгалтерського обліку, а відтак не може бути підтвердженням проведення господарської операції, а належним та допустимим доказом поставки товару є відповідний акт приймання-передачі товару.
Крім того, Банк зазначив, що товарно - транспортна накладна №1418/22022022 від 22.02.2022 має ряд дефектів: - пункт розвантаження: Донецька обл., м. Маріуполь, Левченко 1, в той час як продавець згідно із пунктом 3.2 договору купівлі - продажу зобов`язаний був поставити майно за адресою: Україна, Донецька обл., м. Маріуполь, провулок Банний, 5; - відсутні обов`язкові підписи водія (пункт 11.4 Правил); - відсутній час прибуття (вибуття) автомобіля для завантаження і розвантаження (пунки 8.25, 8.26 глави 8 Правил); - відсутній підпис одержувача покупця - Банку.
3. Короткий зміст судових рішень
18.02.2025 Господарський суд Дніпропетровської області ухвалив рішення, яким первісний позов задовольнив частково: розірвав договір купівлі-продажу № 075-00/7/291221 від 29.12.2021; стягнув з Товариства на користь Банку невикористану суму авансу за договором купівлі-продажу № 075-00/7/291221 від 29.12.2021 у розмірі 2 199 672,48 грн та 32 995,09 грн витрат по сплаті судового збору; в іншій частині позову відмовив; зустрічний позов задовольнив повністю. У порядку частини одинадцятої статті 238 ГПК України провів зустрічне зарахування грошових сум та судових витрат, що підлягають до стягнення за первісним і зустрічним позовами; стягнув з Банку на користь Товариства 1 526 545,44 грн - основного боргу; 372 621,79 грн - пені; 223 831,71 грн - 3 % річних; 21 339,37 грн - витрат по сплаті судового збору.
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що вимоги за первісним позовом в частині розірвання договору купівлі-продажу є обґрунтованими. Водночас, вимоги за первісним позовом про стягнення з Товариства невикористаної суми авансу є безпідставними, оскільки Товариством доведено факт передачі майна 2 Банку (надано транспортну накладну №1418/22022022 від 22.02.2022 та лист ККП "Маріупольавтодор" №15 від 05.07.2022), що в свою чергу є підставою для задоволення зустрічного позову.
18.03.2025 Господарський суд Дніпропетровської області ухвалив додаткове рішення, яким стягнув з Банку на користь Товариства 30 000 грн витрат на професійну правничу допомогу; у задоволенні іншої частини клопотання про стягнення витрат на професійну правничу допомогу відмовив.
02.02.2026 Центральний апеляційний господарський суд ухвалив постанову, якою апеляційні скарги Банку задовольнив, рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 18.02.2025 в частині відмови у задоволенні первісного позову, задоволення зустрічного позову та проведення зустрічного зарахування присуджених сум скасував, постановив у цій частині нове рішення, яким первісний позов задовольнив повністю, а у задоволенні зустрічного позову відмовив повністю; додаткове рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 18.03.2025 скасував; судові витрати Товариства зі сплати судового збору за подання зустрічного позову у розмірі 54 294,46 грн та на професійну правничу допомогу у розмірі 40 000,00 грн поклав на позивача за зустрічним позовом.
Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку щодо наявності підстав для задоволення зустрічного позову, оскільки Товариство не довело належними і допустимими доказами факт передачі майна 2 Банку. При цьому, суд апеляційної інстанції, оцінивши товарно-транспортну накладну №1418/22022022 від 22.02.2022 та лист ККП "Маріупольавтодор" №15 від 05.07.2022, дійшов висновку, що вони не підтверджують передачу майна 2 Банку. Водночас, за аргументами апеляційного господарського суду, помилкові висновки суду першої інстанції зроблені при розгляді зустрічного позову призвели до необґрунтованої відмови у задоволенні первісного позову в частині стягнення з Товариства невикористаної суми авансу. Разом з тим, судом апеляційної інстанції було відмовлено Товариству у задоволенні клопотання про приєднання нових доказів на підставі статей 80, 269 ГПК України.
Крім того, суд апеляційної інстанції зазначив, що часткове скасування рішення суду першої інстанції від 18.02.2025 є самостійною підставою для скасування додаткового рішення, яким суд вирішив питання розподілу судових витрат на професійну правничу допомогу. 
4. Короткий зміст вимог касаційної скарги. Узагальнені доводи касаційної скарги. Доводи інших учасників справи
Товариство подало до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій просить скасувати постанову апеляційного господарського суду й залишити рішення та додаткове рішення суду першої інстанції без змін.
На виконання вимог пункту 5 частини другої статті 290 ГПК України підставою касаційного оскарження судових рішень Товариство визначає випадок, передбачений пунктом 1 частини другої статті 287 цього Кодексу.
Обґрунтовуючи підстави касаційного оскарження скаржник зазначає, що суд застосував норми матеріального права без урахування висновків Верховного Суду, викладених у постановах від 05.06.2024 у справі № 916/2492/21 та від 10.11.2020 у справі № 910/14900/19, що за загальним правилом, фактом підтвердження здійснення господарської операції є саме первинні документи бухгалтерського обліку, до яких належать усі документи в їх сукупності, складені щодо господарської операції, що відповідають вимогам закону, зокрема статті 9 Закону України "Про бухгалтерській облік та фінансову звітність в Україні" та пункту 2.4 Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку та відображають реальні господарські операції; від 07.09.2023 у справі № 910/7195/21, що норми Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні", які регулюють відносини організації, ведення бухгалтерського обліку та складання фінансової звітності в Україні, передбачають, що підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які повинні мати певні реквізити. Разом із тим указані норми не визначають, що обставини передачі товару між юридичними особами можуть підтверджуватись тільки первинними документами, передбаченими Законом України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні". Отже, такі обставини можуть підтверджуватися також іншими доказами. У разі дефектів первинних документів та невизнання стороною факту постачання спірного товару сторони не позбавлені можливості доводити постачання товару іншими доказами, які будуть переконливо свідчити про фактичні обставини здійснення постачання товару (аналогічні позиції, викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21.06.2023 у справі № 916/3027/21 та постанові Верховного Суду від 22.10.2024 у справі № 902/859/23, від 29.01.2020 у справі № 916/922/19, що у разі дефектів первинних документів та невизнання стороною факту постачання спірного товару, сторони не позбавлені можливості доводити постачання товару іншими доказами, які будуть переконливо свідчити про фактичні обставини здійснення постачання товару.
Банк подав відзив на касаційну скаргу, в якому просить залишити її без задоволення, а оскаржувану постанову суду апеляційної інстанції залишити без змін.
Відзив обґрунтовано тим, що скаржник у своїй касаційній скарзі не навів жодних обґрунтованих доводів, які б вказували на порушення Центральним апеляційним господарським судом норм матеріального чи процесуального права при розгляді справи №904/666/24. Крім того, Банк зазначив, що постанови Верховного Суду, на які посилається скаржник, не є релевантними до даної справи.
15.06.2026 до Верховного Суду від Товариства з обмеженою відповідальністю "Торговий дім "Альфатех" надійшла уточнена касаційна скарга, яка по суті є як доповненням так і зміною касаційної скарги. Разом з тим, відповідно до статті 298 ГПК України особа, яка подала касаційну скаргу, має право доповнити чи змінити її протягом строку на касаційне оскарження. Оскільки уточнена касаційна скарга подана поза межами строку на касаційне оскарження постанови суду апеляційної інстанції, вона протокольною ухвалою Верховного Суду від 16.06.2026 залишена без розгляду на підставі статті 118 ГПК України.
5. Позиція Верховного Суду
За чинним конституційним правопорядком, що його визначено приписами пункту 14 частини першої статті 92, пункту 8 частини другої статті 129 Конституції України, на рівні закону забезпечується право на апеляційний перегляд кожної справи, а право на касаційне оскарження судового рішення забезпечується лише в тих випадках, що їх визначив законодавець.
У постанові від 18 травня 2021 року у справі № 914/1570/20 (провадження № 12-90гс20) Велика Палата Верховного Суду зазначила, що тенденції нормативно-правового регулювання національної моделі касаційного оскарження свідчать про перехід на конституційному рівні до моделі обмеженої касації, що реалізується, зокрема, за допомогою введення переліку випадків, коли рішення підлягає касаційному оскарженню, а також низки процесуальних фільтрів. Встановлення в процесуальному кодексі виняткових підстав для касаційного оскарження у тих випадках, коли таке оскарження є дійсно необхідним, має слугувати формуванню дієвої судової системи, що гарантуватиме особі право на остаточне та обов`язкове судове рішення. Введення процесуальних "фільтрів" не порушує право на доступ до суду, оскільки таке право вже реалізоване при зверненні до суду першої та апеляційної інстанцій, можна стверджувати, що введення процесуальних "фільтрів" допуску до перегляду судових рішень касаційним судом не порушує право доступу до правосуддя (пункти 5.10, 5.16, 5.21 постанови).
У статті 287 ГПК України, якою регламентоване право касаційного оскарження, визначено перелік судових рішень, які підлягають касаційному оскарженню у господарському процесі, а також визначені підстави та випадки, коли касаційне оскарження допускається.
З метою визначення меж розгляду справи Верховним Судом застосовуються правила статті 300 ГПК України, відповідно до якої переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права (частина перша). 
Як зазначалося раніше, касаційне провадження у справі відкрито відповідно до пункту 1 частини другої статті 287 ГПК України, яка визначає, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 1, 4 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у випадку, якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку.
Наведене узгоджується із частиною четвертою статті 236 ГПК України, яка визначає, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду. 
Отже, відповідно до пункту 1 частини другої статті 287 ГПК України касаційний перегляд з указаних мотивів може відбутися за наявності таких складових: (1) суд апеляційної інстанції застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права, викладеного у постанові Верховного Суду; (2) відсутня постанова Верховного Суду про відступлення від такого висновку; (3) висновок Верховного Суду стосується правовідносин, які є подібними.
При цьому, підставою для касаційного оскарження є неврахування висновку Верховного Суду саме щодо застосування норми права, а не будь-якого висновку, зробленого судом касаційної інстанції в обґрунтування мотивувальної частини постанови. Саме лише зазначення у постанові Верховного Суду норми права також не є його правовим висновком про те, як саме повинна застосовуватися норма права у подібних правовідносинах.
Верховний Суд також неодноразово зазначав, що не можна посилатися на неврахування висновку Верховного Суду як на підставу для касаційного оскарження, якщо відмінність у судових рішеннях зумовлена не неправильним (різним) застосуванням норми, а неоднаковими фактичними обставинами справ, які мають юридичне значення.
Неврахування висновку Верховного Суду щодо застосування норми права, зокрема, має місце тоді, коли суд апеляційної інстанції, посилаючись на норму права, застосував її інакше (не так, в іншій спосіб витлумачив тощо), ніж це зробив Верховний Суд в іншій справі.
Колегія суддів враховує, що процесуальний кодекс та інші законодавчі акти не містять визначення поняття "подібні правовідносини", а також будь-яких критеріїв визначення подібності правовідносин з метою врахування відповідного висновку, тому для розуміння відповідних термінів звертається до правових висновків, викладених у судових рішеннях Великої Палати Верховного Суду.
Так, у постанові від 12.10.2021 у справі № 233/2021/19 Велика Палата Верховного Суду визначила наступні критерії подібності правовідносин у розумінні норм процесуального законодавства:
- термін "подібні правовідносини" може означати як ті, що мають лише певні спільні риси з іншими, так і ті, що є тотожними з ними, тобто такими самими, як інші (пункт 24 постанови);
- для цілей застосування приписів процесуального закону, в яких вжитий термін "подібні правовідносини", зокрема пункту 1 частини другої статті 287 ГПК України та пункту 5 частини першої статті 296 ГПК України таку подібність слід оцінювати за змістовим, суб`єктним та об`єктним критеріями (пункт 25 постанови);
- подібність спірних правовідносин, виявлена одночасно за трьома критеріями, означатиме тотожність цих відносин (однакового виду суб`єкти, однаковий вид об`єкта й однакові права та обов`язки щодо нього). Але процесуальний закон не вимагає встановлювати тотожність. З огляду на значення слова "подібний" не завжди означає тотожність (пункт 28 постанови);
- у кожному випадку порівняння правовідносин і їхнього оцінювання на предмет подібності слід насамперед визначити, які правовідносини є спірними. А тоді порівнювати права й обов`язки сторін саме цих відносин згідно з відповідним правовим регулюванням (змістовий критерій) і у разі необхідності, зумовленої цим регулюванням, - суб`єктний склад спірних правовідносин (види суб`єктів, які є сторонами спору) й об`єкти спорів. Тому з метою застосування відповідних приписів процесуального закону не будь-які обставини справ є важливими для визначення подібності правовідносин (пункт 31 постанови).
Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що таку подібність суд касаційної інстанції визначає з урахуванням обставин кожної конкретної справи. Це врахування слід розуміти як оцінку подібності насамперед змісту спірних правовідносин (обставин, пов`язаних із правами й обов`язками сторін спору, регламентованими нормами права чи умовами договорів), а за необхідності, зумовленої специфікою правового регулювання цих відносин, - також їх суб`єктів (видової належності сторін спору) й об`єктів (матеріальних або нематеріальних благ, щодо яких сторони вступили у відповідні відносини) (пункт 32 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12.10.2021 у справі №233/2021/19).
Здійснена Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 12.10.2021 у справі № 233/2021/19 конкретизація полягає у тому, що на предмет подібності слід оцінювати саме ті правовідносини, які є спірними у порівнюваних ситуаціях. Встановивши учасників спірних правовідносин, об`єкт спору (які можуть не відповідати складу сторін справи та предмету позову) і зміст цих відносин (права й обов`язки сторін спору), суд має визначити, чи є певні спільні риси між спірними правовідносинами насамперед за їхнім змістом. А якщо правове регулювання цих відносин залежить від складу їх учасників або об`єкта, з приводу якого вони вступають у правовідносини, то у такому разі подібність слід також визначати за суб`єктним і об`єктним критеріями відповідно. Для встановлення подібності спірних правовідносин у порівнюваних ситуаціях суб`єктний склад цих відносин, предмети, підстави позовів і відповідне правове регулювання не обов`язково мають бути тотожними, тобто однаковими (пункт 39 постанови).
Суд відхиляє доводи скаржника про те, що суди першої та апеляційної інстанцій при прийнятті оскаржуваних судових рішень не врахували висновки Верховного Суду, викладені у постановах від 21.06.2023 у справі № 916/3027/21, від 05.06.2024 у справі № 916/2492/21, від 10.11.2020 у справі № 910/14900/19, від 07.09.2023 у справі № 910/7195/21, від 22.10.2024 у справі № 902/859/23; від 29.01.2020 у справі № 916/922/19, з огляду на таке.
У справі № 916/3027/21, що переглядалась Великою Палатою Верховного Суду, предметом спору були вимоги про стягнення передоплати за будівельний профіль. Відмовляючи у позові суд першої інстанції, з яким погодилася Велика Палата Верховного Суду, визнав доведеним факт поставки відповідачем позивачу будівельного профілю. При цьому, суд першої інстанції врахував висновки судової експертизи комп`ютерної техніки і програмних продуктів, та встановив, що спірний будівельний профіль був використаний позивачем на об`єктах будівництва, а позивач не довів суду обставин щодо придбання цього профілю у інших осіб та його оплати цим особам в інший спосіб, ніж наявними в матеріалах справи платіжними дорученнями на користь відповідача.
У справі № 916/2492/21, що переглядалась Верховним Судом, предметом первісного позову були вимоги про стягнення заборгованості за договором поставки. Суд першої інстанції, з яким погодилися суди апеляційної та касаційної інстанцій, дійшов висновку про необґрунтованість заявлених первісних позовних вимог про стягнення заборгованості, зокрема через недоведеність позивачем здійснення поставки товару у заявленому розмірі та його отримання відповідачем. 
У справі № 910/14900/19, що переглядалась Верховним Судом, предметом первісного позову були вимоги про: зобов`язання підписати видаткові накладні; стягнення заборгованості за поставлений товар, інфляційних втрат, пені та штрафу; предметом зустрічного позову були вимоги про стягнення передоплати за договором поставки. Верховний Суд, направляючи дану справу на новий розгляд до суду першої інстанції, виходив з того, що поза увагою судів залишилися обставини щодо того чи відбувалася реальна здача-прийняття товару за спірними видатковими накладними у пункті поставки та яким чином, якщо відбувалася, то у якому порядку, хто саме здійснював перевезення вантажу від постачальника до покупця та якими засобами, чи оформлювалися товарно-транспортні накладні на перевезення товару, які особи від імені покупця отримували товар та на підставі яких документів, не з`ясували, чи оформлювалася покупцем довіреність на ім`я такої особи на отримання товару за спірними поставками відповідно до умов договору. Крім того, Верховний Суд зазначив, що суди попередніх інстанцій помилково взяли до уваги (навіть в якості непрямого доказу) наданий позивачем за первісним позовом акт звірки розрахунків за 2018 рік за відсутності в матеріалах справи інших доказів реальної поставки товару.
У справі № 910/7195/21, яка переглядалась Верховним Судом, предметом первісного позову були вимоги про зобов`язання здійснити поставку гасників коливань гідравлічних в кількості 7 штук та стягнення штрафу за недопоставку товару; предметом зустрічного позову були вимоги про стягнення заборгованості за поставлений товар, пені, штрафу, 0,1% річних та інфляційні втрати. В обґрунтування первісних позовних вимог Акціонерне товариство посилалося на неналежне виконання Товариством своїх зобов`язань за договором поставки в частині поставки гасників коливань гідравлічних в кількості 7 штук з порушенням технічних умов (відсутність маркування дати виготовлення). Зустрічні позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням Акціонерним товариством грошового зобов`язання за договором поставки в частині оплати поставленого йому товару. Верховний Суд погодився з висновками судів попередніх інстанцій про відсутність підстав для задоволення первісних позовних вимог та наявність підстав для задоволення зустрічних позовних вимог. При цьому, Верховний Суд зазначив, що Акціонерним товариством не доведено суду факту неприйняття спірної кількості товару, висловлення відмови від його прийняття через існування у нього недоліків, які неможливо було усунути та які виникли до моменту передання його покупцеві.
У справі № 902/859/23, яка переглядалась Верховним Судом, предметом спору були вимоги про стягнення боргу за поставлений товар, 3% річних та інфляційних втрат. Верховний Суд, направляючи дану справу на новий розгляд до суду першої інстанції, виходив з того, що Товариство послідовно та неодноразово наводило доводи стосовно відсутності доказів фактичної поставки товару саме за договором, враховуючи зокрема ту обставину, що Підприємство та/або Регіональне відділення Фонду не передало документи, які підтверджують наявність заборгованості за договором, що виключає можливість у Товариства підтвердити чи спростувати наявність заборгованості, і те, що Регіональним відділенням Фонду у інформаційному повідомленні про продаж об`єкта малої приватизації - Єдиного майнового комплексу Підприємства вказано, що прострочена кредиторська заборгованість відсутня, а зважаючи на умови договору та дати поставки товару за видатковими накладними, що містяться у матеріалах справи, то заборгованість за договором була б простроченою та підлягала відображенню у відповідному інформаційному повідомленні як прострочена. Разом з тим, за висновками Верховного Суду, суди попередніх інстанцій залишили доводи відповідача поза увагою та не дослідили реального руху активів/товару. 
У справі № 916/922/19, яка переглядалась Верховним Судом, предметом спору були вимоги про стягнення боргу за поставлений товар, 3% річних та інфляційних втрат. Верховний Суд, направляючи дану справу на новий розгляд до суду першої інстанції, виходив з того, що: - судами попередніх інстанцій не досліджено чи містили видаткові накладні обов`язкові реквізити; - суди не з`ясували належним чином чи відображались господарські операції зі спірних поставок товару протягом періоду березень-квітень 2018 року на підставі видаткових накладних в податковому обліку продавця - позивача та покупця - відповідача.
Наведене свідчить, що відмінність у судових рішеннях зумовлена не неправильним (різним) застосуванням норм права, а неоднаковими фактичними обставинами справ, які мають юридичне значення.
Таким чином, проаналізувавши зміст постанов Верховного Суду (на які посилається скаржник), за критеріями подібності, враховуючи висновки Великої Палати Верховного Суду, які викладені у постанові від 12.10.2021 у справі №233/2021/19, колегія суддів дійшла висновку про неподібність цих справ за змістовним критерієм. Відтак, правовідносини у справах, на які посилається скаржник, та у справі, що переглядається, не є релевантними за критеріями подібності. 
Суд касаційної інстанції звертає увагу на те, що посилання на практику Верховного Суду (без аналізу та врахування обставин справи, за яких судом касаційної інстанції зроблено відповідні висновки, без доведення подібності правовідносин у справах) щодо оцінки того чи іншого аргументу, які зроблені на підставі встановлених фактичних обставин конкретної справи і наявних в матеріалах справи доказів, не є свідченням застосування судами попередніх інстанцій у справі, що розглядається, норм матеріального права без урахування висновків Верховного Суду щодо їх застосування.
Отже, наведена скаржником підстава касаційного оскарження, передбачена у пункті 1 частини другої статті 287 ГПК України, не отримала підтвердження після відкриття касаційного провадження.
Інших виключних випадків касаційного оскарження, передбачених частиною другою статті 287 ГПК України, скаржником у касаційній скарзі не зазначено.
З огляду на наведене, Суд дійшов висновку про наявність підстав для закриття касаційного провадження у справі № 904/666/24 на підставі пункту 5 частини першої статті 296 ГПК України.
6. Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
Суд касаційної інстанції закриває касаційне провадження, якщо після відкриття касаційного провадження на підставі пункту 1 частини 2 статті 287 цього Кодексу судом встановлено, що висновок щодо застосування норми права, який викладений у постанові Верховного Суду та на який посилався скаржник у касаційній скарзі, стосується правовідносин, які не є подібними (пункт 5 частини першої статті 296 ГПК України).
Зважаючи на те, що наведена скаржником підстава касаційного оскарження, передбачена у пункті 1 частини другої статті 287 ГПК України, не отримала підтвердження після відкриття касаційного провадження, Суд відповідно до пункту 5 частини першої статті 296 ГПК України дійшов висновку про необхідність закриття касаційного провадження у справі № 904/666/24 за касаційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю "Торговий дім "Альфатех" на постанову Центрального апеляційного господарського суду від 02.02.2026.
Керуючись статтями 234, 235, пунктом 5 частини першої статті 296 Господарського процесуального кодексу України, Суд 
ПОСТАНОВИВ:
1. Касаційне провадження у справі № 904/666/24 за касаційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю "Торговий дім "Альфатех" на постанову Центрального апеляційного господарського суду від 02.02.2026 закрити.
Ухвала набирає законної сили з моменту її оголошення та не підлягає оскарженню.

Головуюча І. Кондратова

Судді С. Бакуліна

Г. Вронська