ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
і м е н е м У к р а ї н и
17 червня 2026 року 	м. Дніпро	справа № 215/164/26	

Третій апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: головуючого - судді Білак С.В. (доповідач), суддів: Юрко І.В., Чабаненко С.В., розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 13 березня 2026 року про повернення позовної заяви у справі №215/164/26 за позовом ОСОБА_1 до Управління праці та соціального захисту населення виконавчого комітету Тернівської районної у м. Кривий Ріг ради про встановлення наявності компетенції (повноважень) та зобов`язання вчинити певні дії,-

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Управління праці та соціального захисту населення виконавчого комітету Тернівської районної у м. Кривий Ріг ради, згідно з яким просить суд встановити наявність компетенції (повноважень) відповідача при отриманні заяви від 15.03.23р. вх. 787 створювати штучні перешкоди для виконання умов ст.13 ЗУ Про соціальні послуги та визнати такі перешкоди протиправною бездіяльністю, а таку процедуру протиправною діяльністю і зобов`язати надати запрошення на повторний розгляд до порядку ст.59 Конституції України.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 13 березня 2026 року позовну заяву повернуто позивачу.
Ухвала суду мотивована тим, що позивачем не усунуто недоліки позовної заяви зазначені в ухвалі Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 10 лютого 2026 року.
Не погодившись з ухвалою суду першої інстанції позивач, зазначаючи про порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, оскаржила її в апеляційному порядку. Просить скасувати ухвалу суду першої інстанції та і направити справу для розгляду до іншого суду першої інстанції за встановленою підсудністю згідно ст. 315 КАС України.
Апеляційна скарга фактично обґрунтована тим, що позивачем не отримувалася ухвала щодо залишення позовної заяви без руху, а тому вона була позбавлена реальної можливості її виконати.
Відповідач подав відзив на апеляційну скаргу, в якому просив вимоги скарги залишити без задоволення, а ухвалу суду залишити без змін.
Колегія суддів, дослідивши матеріали справи, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права при ухваленні оскарженого рішення, враховуючи положення частини 1 статті 308 КАС України, щодо розгляду справи в межах доводів та вимог апеляційної скарги, виходить з наступного.
З матеріалів справи вбачається, що ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 10 лютого 2026 року скаржнику надано п`ятиденний строк з дня вручення ухвали про залишення позову без руху усунути недоліки позовної заяви шляхом надання до суду:
1) адміністративного позову, оформленого відповідно до вимог статті 160 Кодексу адміністративного судочинства України та з дотриманням вимог частини 1 статті 161 Кодексу адміністративного судочинства України, а саме: 
- із зазначенням у ньому відомостей про наявність або відсутність у відповідача електронного кабінету, у відповідності до вимог пункту 2 частини 5 статті 160 Кодексу адміністративного судочинства України;
- із зазначенням у прохальній частині позову позовних вимог, які відповідають ч.1 статті 5 Кодексу адміністративного судочинства України;
- із зазначенням у позові викладу обставин, якими позивач обґрунтовує свої позовні вимоги із зазначенням норм матеріального права, з урахуванням повноважень відповідача, із зазначенням доказів, що підтверджують вказані обставини та зазначенням норм матеріального права у відповідності до вимог пункту 4, пункту 5 частини 5 статті 160 Кодексу адміністративного судочинства України;
2) доказів на підтвердження місця проживання (перебування) позивача за адресою: АДРЕСА_1 , з урахуванням вимог пункту 2 частини 5 статті 160, частини 4 статті 161 Кодексу адміністративного судочинства України. Копію вищезазначеної ухвали суду супровідним листом від 11 лютого 2026 року було направлено на адресу скаржника зазначену нею в позовній заяві, проте, вищезазначене поштове відправлення 11 березня 2026 року повернулося на адресу суду з відміткою «за закінченням терміну зберігання» (а.с. 15).
Відповідно до пункту 2 частини 5 статті 160 КАС України в позовній заяві, зокрема, зазначається місце проживання чи перебування (для фізичних осіб), поштовий індекс.
При цьому, відповідно до положень статті 131 КАС України учасники судового процесу зобов`язані під час провадження у справі повідомляти суд про зміну місця проживання (перебування, знаходження), роботи, служби. У разі неповідомлення про зміну адреси повістка надсилається учасникам судового процесу, які не мають офіційної електронної адреси, та за відсутності можливості сповістити їх за допомогою інших засобів зв`язку в порядку, визначеному статтею 129 цього Кодексу, за останньою відомою суду адресою і вважається врученою, навіть якщо відповідний учасник судового процесу за цією адресою більше не знаходиться або не проживає.
Тобто, обов`язок щодо повідомлення суду місця проживання чи перебування, яке в подальшому є адресою для листування з такою особою покладено виключно на особу, яка звертається до суду.
Згідно із положеннями частини 2 статті 44 КАС України, передбачено обов`язок осіб, які беруть участь у справі (учасників справи), добросовісно користуватися належними їм процесуальними правами і неухильно виконувати процесуальні обов`язки.
У пункті 35 рішення Європейського суду з прав людини «Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії» визначено, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, пов`язаних зі зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання («Union Alimentaria Sanders S.A. v. Spain» № 11681/85).
Також, Європейський суд з прав людини зауважував, що хоча загальна концепція справедливого судового розгляду та фундаментальний принцип змагальності провадження вимагають, щоб судові документи були належним чином вручені учаснику судового процесу, стаття 6 Конвенції не заходить так далеко, щоб зобов`язувати національні органи влади забезпечити бездоганне функціонування поштової системи (рішення у справі Лазаренко та інші, § 37, і, у контексті статті 8 Конвенції, Foley v. the United Kingdom (dec.), № 39197/98, 11 вересня 2001 року). Інакше кажучи, органи влади можуть бути притягнуті до відповідальності лише за ненадіслання відповідних документів заявнику. Той факт, що заявник не отримав кореспонденцію, надіслану йому апеляційним судом, сам по собі недостатній для того, щоб стати аргументованою підставою для заяви заявника про те, що його права за пунктом 1 статті 6 Конвенції були порушені (див. Yeremeyev v. Ukraine, (dec.) [Committee], № 64766/12, §§ 31 і 32, 26 березня 2019 року, та Sydorenko v. Ukraine (dec.) [Committee], № 73193/12, § 32, 18 лютого 2021 року).
Частиною 11 ст. 126 КАС України передбачено, що у разі повернення поштового відправлення із повісткою, яка не вручена адресату з незалежних від суду причин, вважається, що така повістка вручена належним чином.
Враховуючи те, що ОСОБА_1 було направлено на зазначену нею адресу копію ухвали від 11 лютого 2026 року, проте зазначене поштове відправлення повернулося на адресу суду з відміткою «за закінченням терміну зберігання», суд апеляційної інстанції зробив висновок щодо належного повідомлення позивача про недоліки поданої нею позовної заяви.
Застосування вищезазначеної норми права до цих відносин узгоджується з правовою позицією Великої Палати Верховного Суду викладеною в ухвалі від 16.01.2019 року провадження №11-776заі18.
Натомість, позивачем не отримується поштова кореспонденція за адресою зазначеною нею як контактна, та будь-яких дій направлених на з`ясування обставин стадії знаходження ініційованого нею судового провадження не вчинялося. Відтак, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги не спростовують правильності висновків суду першої інстанції про належне повідомлення позивача щодо недоліків позовної заяви.
При цьому, суд апеляційної інстанції вважає безпідставними вимоги позивача в апеляційній скарзі щодо направлення справи для розгляду до іншого суду першої інстанції за встановленою підсудністю згідно ст. 315 КАС України, адже ці вимоги виходять за межі повноважень суду апеляційної інстанції за наслідками розгляду апеляційної скарги на ухвалу суду, яка перешкоджає подальшому провадженню у справі, оскільки за наслідком скасування ухвали суду, яка перешкоджає подальшому провадженню у справі, суд апеляційної інстанції враховуючи положення статті 320 КАС України направляє справу для продовження розгляду до того ж суду першої інстанції, який постановив ухвалу, що оскаржується.
У пункті 58 Рішення Європейського суду з прав людини у справі «Серявін та інші проти України» від 10.02.2010 року Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення. Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень.
Наведене дає підстави для висновку, що доводи скаржника у кожній справі повинні оцінюватись судами на предмет їх відповідності критеріям конкретності, доречності та важливості у рамках відповідних правовідносин з метою належного обґрунтування позиції суду. Відтак, інші, зазначені в апеляційній скарзі доводи, окрім проаналізованих вище, ґрунтуються на довільному трактуванні фактичних обставин справи і норм матеріального права, а тому такі не вимагають детальної відповіді або спростування.
Згідно з частиною першою статті 316 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись: пунктом 1 частини 1 статті 315, статтями 316, 321, 322, 327, 329 КАС України, Третій апеляційний адміністративний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 13 березня 2026 року у справі №215/164/26 - залишити без задоволення.
Ухвалу Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 13 березня 2026 року у справі №215/164/26 - залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, встановлених п.2 ч.5 ст.328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий - суддя С.В. Білак 

суддя І.В. Юрко 

суддя С.В. Чабаненко