ПОСТАНОВА 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

20 травня 2026 року
м. Київ

справа № 991/1453/25
провадження № 61-293св26

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: 
головуючого - Червинської М. Є. (суддя-доповідач),
суддів: Воробйової І. А., Зайцева А. Ю., Коротенка Є. В., Коротуна В. М., 

учасники справи:
позивач - Держава Україна в особі Спеціалізованої антикорупційної прокуратури,
відповідачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Вищого антикорупційного суду в складі колегії суддів: Олійник О. В., Саландяк О. Я., Широкої К. Ю. від 20 серпня 2025 року та постанову Апеляційної палати Вищого антикорупційного суду в складі колегії суддів: Михайленка Д. Г., Голотова М. С., Семенникова О. Ю. від 27 листопада 2025 року,
ВСТАНОВИВ:
1. Описова частина
Короткий зміст позовних вимог
У лютому 2025 року Держава в особі прокурора Спеціалізованої антикорупційної прокуратури Іванющенка О. А. звернулась до Вищого антикорупційного суду із цивільним позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та просить визнати необґрунтованим активом автомобіль марки «LAND ROVER RANGE ROVER VOQUE», вартість на день набуття 3 290 400 грн, стягнути в дохід держави вартість автомобіля марки «LAND ROVER RANGE ROVER VOQUE», який належав на праві власності ОСОБА_2 (проданий 14 вересня 2024 року ОСОБА_3 за 4 200 000,00 грн), у розмірі 3 290 400,00 грн.
Позов обґрунтовано тим, що під час виконання своїх повноважень прокурором встановлено факту набуття 25 серпня 2023 року ОСОБА_2 необґрунтованого активу - автомобіля марки «LAND ROVER RANGE ROVER VOQUE», номер кузова НОМЕР_1 , 2021 року випуску, вартістю 3 290 400 грн, за дорученням свого батька ОСОБА_1 , який є особою, уповноваженою на виконання функцій держави - начальником Південно-Східного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань Міністерства юстиції, та який міг щодо цього активу прямо чи опосередковано вчиняти дії, тотожні за змістом здійсненню права розпорядження.
Вартість автомобіля перевищує визначену частиною другою статті 290 ЦПК України мінімальну межу виміру ( 1 003 500 грн), та не перевищує межу, передбачену статтею 368-5 КК України, - у 2023 році становить 8 723 000 грн.
Відповідачі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 (з урахуванням відомостей про доходи їхніх дружини, чоловіка, відповідно) на день придбання 25 серпня 2023 року і оформлення (реєстрації) 26 серпня 2023 року транспортного засобу не мали достатніх законних доходів, необхідних для придбання вказаного автомобіля за ціною 3 290 400 грн. До дня подання позову до суд вказаний автомобіль був відчужений іншій особі, тому позивач просить стягнути в дохід держави його вартість.
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Рішенням Вищого антикорупційного суду від 20 серпня 2025 року позов Держави в особі прокурора першого відділу управління процесуального керівництва, підтримання публічного обвинувачення та представництва в суді Спеціалізованої антикорупційної прокуратури Іванющенка О. А. до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про визнання необґрунтованими активів та їх стягнення в дохід держави - задоволено.
Визнано необґрунтованим активом автомобіль марки «LAND ROVER RANGE ROVER VOQUE», номер кузова НОМЕР_1 , 2021 року випуску, та стягнуто з ОСОБА_1 в дохід держави його вартість - грошові кошти в сумі 3 290 400,00 грн.
Ухвалюючи рішення, колегія суддів Вищого антикорупційного суду дійшла висновку про незаконність походження активів ОСОБА_1 у розмірі 3 290 400,00 грн під час придбання автомобіля марки «LAND ROVER RANGE ROVER VOQUE», номер кузова НОМЕР_1 , 2021 року випуску, вартістю 3 290 400,00 грн, який було зареєстровано на ім`я його доньки ОСОБА_2 .
Короткий зміст постанови апеляційного суду
Постановою Апеляційної палати Вищого антикорупційного суду від 27 листопада 2025 року апеляційну скаргу залишено без задоволення. Рішення Вищого антикорупційного суду від 20 серпня 2025 року - залишено без змін.
Суд апеляційної інстанції погодився з висновками Вищого антикорупційного суду, зазначивши, що вони відповідають встановленим обставинам справи та нормам матеріального і процесуального права.
Узагальнені доводи вимог касаційної скарги 
02 січня 2026 року засобами поштового зв`язку ОСОБА_1 звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою, що надійшла до суду 07 січня 2026 року, в якій просить скасувати рішення Вищого антикорупційного суду від 20 серпня 2025 року та постанову Апеляційної палати Вищого антикорупційного суду від 27 листопада 2025 року і ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.
Підставою касаційного оскарження судових рішень заявник зазначає неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норм права у подібних правовідносинах (пункт 3 частини другої статті 389 ЦПК України).
Також заявник посилається на порушення судами норм процесуального права, а саме: суд необґрунтовано відхилив клопотання про витребування, дослідження або огляд доказів або інше клопотання (заяву) учасника справи щодо встановлення обставин, які мають значення для правильного вирішення справи; суд встановив обставини, що мають суттєве значення, на підставі недопустимих доказів (пункт 4 частини другої статті 389, пункт 3, 4 частини третьої статті 411 ЦПК України).
Інші учасники справи не скористались своїм правом на подання до суду своїх заперечень щодо змісту і вимог касаційної скарги, відзиву на касаційну скаргу до касаційного суду не направили.
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції
Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.
Ухвалою Верховного Суду від 02 березня 2026 року відкрито касаційне провадження в указаній справі та витребувано справу № 991/1453/25 з Вищого антикорупційного суду.
Зазначена справа надійшла до Верховного Суду.
Ухвалою Верховного Суду від 16 квітня 2026 року справу призначено до судового розгляду.
Фактичні обставини справи, встановлені судом
Суд установив, що ОСОБА_1 з 11 вересня 2020 року по теперішній час обіймає посаду начальника Південно-Східного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань Міністерства юстиції.
ОСОБА_1 та ОСОБА_2 є батьком і донькою, що підтверджено повним витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про народження від 11 вересня 2024 року.
25 серпня 2023 року між ФОП ОСОБА_4 як продавцем та ОСОБА_2 як покупцем укладено договір купівлі-продаж транспортного засобу № 4569. За умовами договору продавець зобов`язується передати покупцеві у власність транспортний засіб - автомобіль марки «LAND ROVER RANGE ROVER VOQUE», номер кузова НОМЕР_1 , номерний знак НОМЕР_2 . Передача транспортного засобу здійснюється після повної оплати вартості в момент підписання договору. Покупець набуває право власності на транспортний засіб з моменту підписання сторонами даного договору. За домовленістю сторін ціна транспортного засобу склала 10 000 грн.
25 серпня 2023 року за заявою ОСОБА_2 була здійснена перереєстрація на неї як нового власника зазначеного транспортного засобу, з видачею нових номерних знаків у Регіональному сервісному центрі ТСЦ 1242 у м. Дніпрі.
На дату набуття спірного автомобіля ОСОБА_2 була студенткою денної форми навчання Одеського національного університету імені І. І. Мечникова в період з 01 вересня 2019 року до 30 червня 2024 року та не мала офіційних законних доходів.
Суд установив, що автомобіль, щодо якого пред`явлено позов - марки «LAND ROVER RANGE ROVER VOQUE», номер кузова НОМЕР_1 , був набутий 25 серпня 2023 року за 90 000,00 дол. США, що еквівалентно 3 290 400,00 грн.
Вартість набутого активу в сумі 3 290 400 суд вважав підтвердженою на основі сукупності таких доказів:
- інформацією в оголошеннях про продаж цього автомобіля від 26 червня 2023 року, у яких була зазначена ціна 118 500,00 дол. США, яку ОСОБА_5 зменшив під час перемовин із покупцем до 90 тис. дол. США;
- розміром страхового відшкодування у договорах добровільного страхування цього автомобіля, укладених ОСОБА_1 - 3 500 000,00 грн у 2023 році та 3 600 000,00 грн у 2024 році;
- фактом продажу ОСОБА_2 цього транспортного засобу 14 вересня 2024 року за 4 200 000,00 грн, що становить близько 100 тис. дол. США;
- згідно з консультацією № 49/24 суб`єкта оціночної діяльності ПП «Ажіо» від 23 вересня 2024 року за результатами проведеного дослідження мінімальної ринкової вартості був зроблений висновок, що для автомобіля легкового «LAND ROVER RANGE ROVER VOQUE», 2021 року випуску, VIN-код НОМЕР_1 , дата державної реєстрації 26 серпня 2023 року, мінімальна ринкова вартість склала 2 168 000,00 грн.
Для визначення законних доходів ОСОБА_1 та його дружини суд врахував додану до позовної заяви інформацію із щорічної декларації ОСОБА_1 як особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, за 2022 і за 2023 рік, а також відомості, отримані від органів державної податкової служби, банківських установ.
Так, відповідно до інформації ДРФОПП ОСОБА_1 у 2022 році отримав доходи в загальній сумі 758 670,20 грн, а його дружина ОСОБА_6 - 108 887,75 грн (виплата центру зайнятості та дохід від продажу майна).
Суб`єкт декларування ОСОБА_1 у розділі 11 «Доходи, у тому числі подарунки» декларації за 2022 рік вказує також інформацію про інші види доходів, які сукупно складають суму 274 44 грн (позика, дохід від продажу майна, дивіденди від депозиту, соціальні виплати, які відсутні в інформації ДРФОПП).
Інформація з банківських виписок, рахунків, відкритих у АТ «Приватбанк» та «Райффайзен Банк», свідчить, що протягом 2022 року витрати суб`єкта декларування у вигляді товарів, робіт і послуг тощо становили 705 017 грн, знято готівкою 414 550 грн, витрати дружини суб`єкта декларування за аналогічний період - 203 106 грн, знято готівкою 7 800 гривень.
У розділі 12 «Грошові активи» декларації особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, поданої за 2022 рік, ОСОБА_1 вказує грошові активи у сумі 650 000 грн та 30 000 доларів США (офіційний курс Національного банку України станом на 31 грудня 2022 року становив 36,56 грн за 1 долар США), тобто 1 096 800 грн, що в сукупності становить 1 746 800 гривень.
Відповідно до інформації ДРФОПП ОСОБА_1 у 2023 році отримав доходи на суму 788 277 грн, його дружина ОСОБА_6 - 2 230 000 грн (з урахуванням доходу від продажу транспортного засобу VOLKSWAGEN TOUAREG, 2019 року випуску).
Суб`єкт декларування ОСОБА_1 у розділі 11 «Доходи, у тому числі подарунки» декларації за 2023 рік вказує також інформацію про свої інші доходи в сумі 211 605 грн (позики, дохід від продажу рухомого майна) та своєї дружини у сумі 32 210 гривень (соціальні виплати).
Тобто сукупний дохід ОСОБА_1 та ОСОБА_6 становив 3 262 092 гривні.
Інформація з банківських виписок, рахунків, відкритих у АТ «Приватбанк», свідчить, що протягом 2023 року витрати суб`єкта декларування у вигляді товарів, робіт і послуг тощо становили 540 523 грн, знято готівкою 297 220 грн, витрати дружини суб`єкта декларування за аналогічний період - 161 725 грн, знято готівкою 2 020,00 гривень.
У розділі 12 «Грошові активи» декларації особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, поданої за 2023 рік, ОСОБА_1 вказує грошові активи у сумі 330 000 грн та 90 000 дол. США (офіційний курс Національного банку України станом на 31 грудня 2023 року становив 37,98 грн за 1 дол. США), тобто 3 418 200 грн, та 10 000 євро (офіційний курс Національного банку України станом на 31 грудня 2023 року становив 42,20 грн за 1 євро), тобто 422 000 грн, що в сукупності складає 4 170 200 гривень.
Різниця між сукупними витратами подружжя, їх законними доходами та грошовими активами на кінець року в 2023 році становить всього 136 444 грн (1 746 800 + 3 262 092 - 540 523 - 161 725 - 4 170 200).
Мотивувальна частина
Позиція Верховного Суду
Частиною третьою статті 3 ЦПК України передбачено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Згідно з положеннями частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
Касаційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на таке.
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
Відповідно до частин першої, другої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Законом України від 31 жовтня 2019 року № 263-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо конфіскації незаконних активів осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, і покарання за набуття таких активів», який набрав чинності 28 листопада 2019 року (далі - Закон № 263-IX), запроваджено інститут визнання необґрунтованими активів та їх стягнення в дохід держави.
Наявність такого інституту стала можливою згідно із Конвенцією Організації Об`єднаних Націй (далі - ООН) проти корупції від 2005 року, Рекомендаціями Групи з розробки фінансових заходів боротьби з відмиванням грошей (FATF), відповідно до яких країни повинні створювати механізми, які б дозволяли без винесення обвинувального вироку конфіскацію доходів, отриманих злочинним шляхом, або інструментів злочину. 
Згідно з підпунктом «в» пункту 1 частини першої статті 3 Закону України «Про запобігання корупції» державні службовці є особами, уповноваженими на виконання функцій держави або місцевого самоврядування.
Згідно з частиною першою статті 45 Закону України «Про запобігання корупції» в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, особи, зазначені у пункті 1, підпунктах «а» і «в» пункту 2 частини першої статті 3 цього Закону, зобов`язані щорічно до 01 квітня подавати шляхом заповнення на офіційному вебсайті Національного агентства декларацію особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, за минулий рік за формою, що визначається Національним агентством.
Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.
Згідно з частиною першою статті 316 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.
Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом (стаття 328 ЦК України).
Пунктом 12 частини першої статті 346 ЦК України до підстав припинення права власності віднесено визнання необґрунтованими активів та їх стягнення в дохід держави.
Особливості позовного провадження у справах про визнання необґрунтованими активів та їх стягнення в дохід держави передбачені главою 12 ЦПК України.
Відповідно до частини першої статті 290 ЦПК України (тут і далі, в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин) позов про визнання необґрунтованими активів та їх стягнення в дохід держави подається та представництво держави в суді здійснюється прокурором Спеціалізованої антикорупційної прокуратури. У справах про визнання необґрунтованими активів та їх стягнення в дохід держави щодо активів працівника Національного антикорупційного бюро України, прокурора Спеціалізованої антикорупційної прокуратури чи активів, набутих іншими особами в передбачених цією статтею випадках, звернення до суду та представництво держави в суді здійснюються прокурорами Генеральної прокуратури України за дорученням Генерального прокурора.
Згідно з частиною другою статті 290 ЦПК України позов про визнання необґрунтованими активів та їх стягнення в дохід держави пред`являється щодо:
- активів, набутих після дня набрання чинності Законом № 263-IX, якщо різниця між їх вартістю і законними доходами особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, у п`ятсот і більше разів перевищує розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на день набрання чинності зазначеним Законом, але не перевищує межу, встановлену статтею 368-5 Кримінального кодексу України;
- активів, набутих після дня набрання чинності Законом № 263-IX, якщо різниця між їх вартістю і законними доходами особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, у п`ятсот і більше разів перевищує розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на день набрання чинності зазначеним Законом, а кримінальне провадження за статтею 368-5 Кримінального кодексу України, предметом злочину в якому були ці активи, закрите на підставі пунктів 3, 4, 5, 8, 10 частини першої статті 284 Кримінального процесуального кодексу України і відповідне рішення набуло статусу остаточного;
- доходів, отриманих від активів, зазначених в абзацах другому та третьому цієї частини.
Для визначення вартості активів, зазначених у частині другій цієї статті, застосовується вартість їх набуття, а у разі їх набуття безоплатно чи за ціною, нижчою за мінімальну ринкову, мінімальна ринкова вартість таких або аналогічних активів на дату набуття (частина третя статті 290 ЦПК України).
У частині четвертій статті 290 ЦПК України визначено, що позов про визнання необґрунтованими активів та їх стягнення в дохід держави може бути пред`явлено до особи, яка, будучи особою, уповноваженою на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, набула у власність активи, зазначені у частині другій цієї статті, та/або до іншої фізичної чи юридичної особи, яка набула у власність такі активи за дорученням особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, або якщо особа, уповноважена на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, може прямо чи опосередковано вчиняти щодо таких активів дії, тотожні за змістом здійсненню права розпорядження ними. 
У пункті 1 частини восьмої статті 290 ЦПК України визначено, що термін «активи» означає грошові кошти (у тому числі готівкові кошти, кошти, що перебувають на банківських рахунках чи на зберіганні у банках або інших фінансових установах), інше майно, майнові права, нематеріальні активи, у тому числі криптовалюти, обсяг зменшення фінансових зобов`язань, а також роботи чи послуги, надані особі, уповноваженій на виконання функцій держави чи місцевого самоврядування.
Під «набуттям активів» слід розуміти набуття активів особою, уповноваженою на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, у власність, а також набуття активів у власність іншою фізичною або юридичною особою, якщо доведено, що таке набуття було здійснено за дорученням особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, або що особа, уповноважена на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, може прямо чи опосередковано вчиняти щодо таких активів дії, тотожні за змістом здійсненню права розпорядження ними (пункт 2 частини восьмої статті 290 ЦПК України).
Згідно з пунктом 3 частини восьмої статті 290 ЦПК України особами, уповноваженими на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, є особи, зазначені у пункті 1 частини першої статті 3 Закону України «Про запобігання корупції».
Відповідно до пункту 5 частини восьмої статті 290 ЦПК України термін «законні доходи» означає доходи, правомірно отримані особою із законних джерел, зокрема джерел, визначених пунктами 7 і 8 частини першої статті 46 Закону України «Про запобігання корупції».
При таких обставинах, з урахуванням джерел, визначених пунктами 7 і 8 частини першої статті 46 Закону України «Про запобігання корупції», до законних доходів, зокрема відносяться: отримані доходи суб`єкта декларування або членів його сім`ї, у тому числі доходи у вигляді заробітної плати (грошового забезпечення), отримані як за основним місцем роботи, так і за сумісництвом, гонорари, дивіденди, проценти, роялті, страхові виплати, аліменти, благодійна допомога, пенсія, доходи від відчуження цінних паперів та корпоративних прав, подарунки, а також соціальні виплати та субсидії у разі виплати їх у грошовій формі та інші доходи, наявні у суб`єкта декларування або членів його сім`ї грошові активи, у тому числі готівкові кошти, кошти, розміщені на банківських рахунках або які зберігаються у банку, внески до кредитних спілок та інших небанківських фінансових установ, кошти, позичені третім особам, поворотна фінансова допомога, надана третім особам, та кошти, які не сплачені третіми особами і строк сплати яких настав відповідно до умов правочину або рішення суду, а також активи у дорогоцінних (банківських) металах.
Суд визнає необґрунтованими активи, якщо судом на підставі поданих доказів не встановлено, що активи або грошові кошти, необхідні для придбання активів, щодо яких поданий позов про визнання їх необґрунтованими, були набуті за рахунок законних доходів (стаття 291 ЦПК України).
Згідно з частинами першою-третьою статті 292 ЦПК України активи, визнані судом відповідно до статті 291 цього Кодексу необґрунтованими, стягуються в дохід держави. Якщо суд відповідно до статті 291 цього Кодексу визнає необґрунтованими частину активів, у дохід держави стягується частина активів відповідача, яка визнана необґрунтованою, а у разі неможливості виділення такої частини - її вартість. У разі неможливості звернення стягнення на активи, визнані необґрунтованими, на відповідача покладається обов`язок сплатити вартість таких активів або стягнення звертається на інші активи відповідача, які відповідають вартості необґрунтованих активів.
Політико-правовий підхід допускає існування різних конструкцій конфіскації. Як наслідок, у світовій практиці сформувалося два різновиди конфіскації: проти особи (особиста конфіскація, in personam); проти речі (речова конфіскація, in rem).
Традиційно зазначені різновиди конфіскації розмежовуються:
- процедурою вилучення майна - конфіскація in personam застосовується в кримінальному судочинстві (або в тому, яке кваліфікується як кримінальне), а in rem - в цивільному судочинстві;
- стандартами доказування, які застосовуються - для конфіскації in personam має застосовуватися кримінально-правовий стандарт «поза розумним сумнівом» (beyond reasonable doubt). Натомість у конфіскації in rem використовується стандарт «баланс ймовірностей» (balance of probabilities).
Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) зауважив, що:
- обговорюваний порядок, незважаючи на термінологію, яка використовується у національному законодавстві, має мало спільного з виключно адміністративною конфіскацією, а, навпаки, стосується попередньої наявності кримінального обвинувачення державної посадової особи, і тому за своєю суттю є цивільною процедурою in rem, яка спрямована на повернення майна, набутого незаконним шляхом або походження якого неможливо пояснити і яке належить державним посадовим особам та їхньому близькому оточенню;
- тягар доведення законності походження майна, яке, як стверджувалось, було отримано незаконним шляхом, міг бути законним чином перекладений на відповідачів цих некримінальних проваджень щодо конфіскації, у тому числі цивільних проваджень in rem. У випадку, коли рішення про конфіскацію було видано в результаті цивільного провадження in rem, яке стосувалося доходів від серйозних злочинів, у таких процедурах суду не потрібні докази «поза сумнівом» щодо незаконності походження майна. Натомість доказ щодо балансу вірогідностей або високої ймовірності незаконного походження майна в поєднанні з неможливістю власником цього майна довести протилежне був достатній для перевірки критерію пропорційності відповідно до статті 1 Протоколу № 1 Конвенції. Національні органи влади відповідно до Конвенції надалі отримали свободу дій у питанні застосування конфіскаційних заходів не лише стосовно осіб, безпосередньо обвинувачених у злочинах, а й членів їхніх сімей та інших близьких родичів, які могли володіти та неформально управляти незаконно набутим майном від імені підозрюваних правопорушників, а також будь-кого, хто не мав необхідного статусу добросовісності (bona fide) (рішення ЄСПЛ від 12 травня 2015 року у справі «Gogitidze and others v. Georgia» («Гогітідзе та інші проти Грузії»), заява № 36862/05, § 91, 105).
Українська модель конфіскації in rem отримала своє вираження в конструкції «необґрунтовані активи», що мають досить нетиповий правовий режим. Такий специфічний правовий режим:
- виявляється в досить суттєвих особливостях правового регулювання. Матеріально-правове регулювання конструкції необґрунтованих активів відбувається частково в ЦК України, ЦПК України, Законі України «Про запобігання корупції». У ЦК України міститься тільки фрагментарне регулювання певних аспектів позовної давності, кваліфікації рішення про визнання необґрунтованими активів та їх стягнення в дохід держави як спростування презумпції правомірності набуття права власності та підстави припинення права власності;
- характеризується суб`єктами, до яких може бути пред`явлений позов про визнання активів необґрунтованими, - публічні особи та «пов`язані» з ними особи (частина четверта статті 290 ЦПК України). Тобто правовий режим необґрунтованих активів є свого роду додатковим обмеженням для публічних фізичних осіб. Натомість для звичайних суб`єктів така конструкція нехарактерна і невластива;
- законодавець не здійснює конструювання правового режиму необґрунтованих активів через використання конструкції недійсності. З урахуванням сутності та призначення конструкції недійсності правочину очевидно, що вона не розрахована на її використання при визнанні необґрунтованими активів та їх стягнення в дохід держави, оскільки в цьому разі достатньо спростувати презумпцію правомірності набуття права власності (частина друга статті 328 ЦК України). 
До таких висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 04 жовтня 2023 року у справі № 991/2396/22 (провадження № 61-8529св23).
Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина перша статті 81 ЦПК України).
Водночас в абзаці другому частини другої статті 81 ЦПК України визначено, що у справах про визнання необґрунтованими активів та їх стягнення в дохід держави позивач зобов`язаний навести у позові фактичні дані, які підтверджують зв`язок активів з особою, уповноваженою на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, та їх необґрунтованість, тобто наявність визначеної частиною другою статті 290 цього Кодексу різниці між вартістю таких активів та законними доходами такої особи. У разі визнання судом достатньої доведеності зазначених фактів на підставі поданих позивачем доказів спростування необґрунтованості активів покладається на відповідача.
У справах про визнання необґрунтованими активів та їх стягнення в дохід держави суд виносить рішення на користь тієї сторони, сукупність доказів якої є більш переконливою порівняно з сукупністю доказів іншої сторони (частина четверта статті 89 ЦПК України).
Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що ОСОБА_2 набула у власність актив, зазначений у частині другій статті 290 ЦПК України, за дорученням особи, уповноваженої на функції держави або органу місцевого самоврядування - ОСОБА_1 , який прямо чи опосередковано може вчиняти щодо такого активу дії, тотожні за змістом здійсненню права розпорядження ними.
25 серпня 2023 року ОСОБА_2 , на підставі договору купівлі-продажу та за дорученням уповноваженої на функції держави - її батька ОСОБА_1 набуто у власність автомобіль марки «LAND ROVER RANGE ROVER VOQUE», номер кузова НОМЕР_1 , 2021 року загальною вартістю 90 000,00 дол. США, що еквівалентно 3 290 400,00 грн. При цьому різниця між сукупними витратами ОСОБА_1 , який є особою, уповноваженою на виконання функцій держави та члена його сім`ї - дружини ОСОБА_6 , їх законними доходами та грошовими активами на кінець року в 2023 році становить всього 136 444,00 грн.
За таких обставин суди попередніх інстанцій дійшли обґрунтованого висновку, що ОСОБА_1 у 2023 році не мав можливості придбати спірний транспортний засіб за 3 290 400 грн.
Колегія суддів погоджується з висновками судів попередніх інстанцій, що надані прокурором докази у їх сукупності підтверджують безпосередню пов`язаність спірного активу з ОСОБА_1 , набуття його в розумінні пункту 2 частини восьмої статті 290 ЦПК України, а також його необґрунтованість. Суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, вирішив справу на основі принципу «переваги доказів» (балансу ймовірностей або високої ймовірності), обґрунтовано зазначивши, що сукупність доказів, наданих прокурором, є більш переконливою, ніж сукупність доказів, наданих відповідачами.
Суди попередніх інстанцій відхиляючи версії сторони відповідачів щодо фінансової спроможності ОСОБА_2 придбати спірний актив (про наявність коштів одержаних в спадок від баби ОСОБА_7 та діда ОСОБА_8 , наявність окремих власних заощаджень, розміщених на депозитих рахунках, та надання коштів майбутнім чоловіком доньки ОСОБА_9 ), обґрунтовано вважали, що вказані доводи не підтверджені належними та допустимими доказами у розумінні статті 81 ЦПК України.
Отже, відповідачі не виконали свій обов`язок щодо спростування необґрунтованості активу, передбачений частиною другою статті 81 ЦПК України.
Доводи касаційної інстанції про те, що суд неправильно встановив ціну спірного активу спростовуються показаннями попереднього власника транспортного засобу ОСОБА_5 та іншими доказами у справі, яким судами попередніх інстанцій надана відповідна оцінка.
ЄСПЛ зауважив, що вимога «законності», яка міститься у статті 1 Першого протоколу, зазвичай не може тлумачитись як така, що перешкоджає законодавчому органу контролювати використання власності чи іншим чином втручатися в грошові права через нові ретроспективні положення, що регулюють триваючі фактичні ситуації або правові відносини, заново. Він не знайшов підстав для встановлення іншого у цій справі. Суд визнав, що конфіскація майна заявників повністю відповідала вимозі «законності», яка міститься у статті 1 Першого протоколу (рішення ЄСПЛ від 12.08.2015 у справі Gogitidze and others v. Georgia, заява № 36862/05, § 99).
Колегія суддів суду касаційної інстанції зазначає, що у справі, яка переглядається, відшкодування на користь держави вартості необґрунтованого активу відповідає вимогам статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та не може вважатися таким, що не відповідає вимозі законності втручання у право мирного володіння майном.
Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суди правильно визначили характер спірних правовідносин та норми матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідили наявні у справі докази і дали їм належну оцінку згідно зі статтями 76-78, 81, 89, 367, 368 ЦПК України, правильно встановили обставини справи, внаслідок чого в означеній вище частині ухвалили законні й обґрунтовані судові рішення, які відповідають вимогам матеріального та процесуального права.
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
Безпідставним є посилання в касаційній скарзі на відсутність висновку Верховного Суду щодо питання застосування норм права у подібних правовідносинах, з огляду на наведені у цій постанові відповідні висновки Верховного Суду.
Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника по суті спору та їх відображення в оскаржених судових рішеннях, питання вмотивованості висновків судів попередніх інстанцій, Верховний Суд виходить з того, що у справі, яка розглядається сторонам надано мотивовану відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, а доводи, викладені у касаційній скарзі, не спростовують обґрунтованих та правильних висновків судів першої та апеляційної інстанції, зводяться значною мірою до переоцінки доказів.
Слід зазначити, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено статтями 77, 78, 79, 80, 89, 367 ЦПК України. Суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів (постанова Великої Палата Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц).
Відповідно до статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.
З урахуванням доводів касаційної скарги ОСОБА_1 , які стали підставою для відкриття касаційного провадження у справі, меж касаційного перегляду справи, визначених статтею 400 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для скасування оскаржених судових рішень.
Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.
Враховуючи, що касаційна скарга ОСОБА_10 залишена без задоволення, то підстави для розподілу судових витрат відсутні.
Щодо заявленого клопотання
14 травня 2026 року на адресу Верховного Суду від представника ОСОБА_1 - ОСОБА_11 надійшло клопотання про зупинення дії рішення Вищого антикорупційного суду від 20 серпня 2025 року на час розгляду справи в суді касаційної інстанції.
Клопотання мотивоване тим, що розгляд позовної заяви прокурора САП у справі № 991/247/26, об`єктивно неможливо здійснювати без завершення касаційного перегляду судових рішень у справі № 991/1453/25 з огляду на те, що позов прокурора САП у справі № 991/247/26 ґрунтується виключно на обставинах та висновках суду першої інстанції у справі № 991/1453/25 та майже повністю дублює текст рішення суду у вказаній справі.
Колегія суддів вивчивши заявлене клопотання, перевіривши аргументи, наведені в клопотанні, дійшла висновку про відсутність підстав для зупинення дії рішення Вищого антикорупційного суду від 20 серпня 2025 року, оскільки, у справі що переглядається, касаційну скаргу залишено без задоволення, а оскаржувані судові рішення без змін.
Керуючись статтями 402, 409, 410, 415, 416, 418, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду
УХВАЛИВ:
Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Вищого антикорупційного суду від 20 серпня 2025 року та постанову Апеляційної палати Вищого антикорупційного суду від 27 листопада 2025 року залишити без змін.
Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.
Головуючий	М. Є. Червинська	
Судді:	І. А. Воробйова	
	А. Ю. Зайцев	
	Є. В. Коротенко	
	В. М. Коротун