ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
16 квітня 2026 року
м. Київ
справа № 2а-9957/12/2670
провадження № 11-23зва26
Велика Палата Верховного Суду у складі:
головуючого судді Погрібного С. О.,
судді-доповідача Гімона М. М., 
суддів Білоконь О. В., Булейко О. Л., Воробйової І. А., Губської О. А., Ємця А. А., Кравченка С. І., Кривенди О. В., Мазура М. В., Мартинюк Н. М., Пількова К. М., Стефанів Н. С., Стрелець Т. Г., Ступак О. В., 
за участю:
секретаря судового засідання Лупінос Я. В.,
представника позивача - Коніжая Р. О. (в режимі відеоконференції),
представників відповідача - Маковіцької Н. В., Бітюкової Д. Д.,
розглянула у відкритому судовому засіданні заяву ОСОБА_1 про перегляд за виключними обставинами рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 08 лютого 2021 року, постанови Шостого апеляційного адміністративного суду від 10 червня 2021 року, постанови Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 05 листопада 2024 року у справі № 2а-9957/12/2670 за позовом ОСОБА_1 до Міністерства закордонних справ України про визнання незаконними та скасування наказів, поновлення на посаді та стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу та
ВСТАНОВИЛА:
Короткий зміст позовних вимог та їх обґрунтування
1. У липні 2012 року ОСОБА_1 (далі також - позивач, заявник) звернулася до суду з позовом до Міністерства закордонних справ України (далі - МЗС України, відповідач), у якому, з урахуванням заяв про уточнення та збільшення позовних вимог, просила:
- визнати звільнення, оформлене наказами МЗС України від 16 грудня 2010 року № 3196-ос та від 19 січня 2011 року № 69-ос, незаконним, а накази - протиправними та скасувати їх;
- зобов`язати відповідача поновити позивача на роботі шляхом призначення на посаду заступника начальника управління економічного співробітництва МЗС України з присвоєнням дипломатичного рангу - радника першого класу;
- стягнути з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу з урахуванням індексу інфляції, надбавок, доплат, змін у грошовому забезпеченні (заробітної плати) за весь період від моменту незаконного звільнення до моменту поновлення порушених прав;
- стягнути з відповідача втрачену (упущену) вигоду, а також 3 % річних за кожен рік невиконаного (простроченого) зобов`язання на підставі статті 625 Цивільного кодексу України;
- зобов`язати відповідача після поновлення на роботі відрядити позивача у довгострокове відрядження для роботи на посаді радника з економічних питань Посольства України в Канаді.
2. На обґрунтування позовних вимог зазначала, що своє відкликання з довготермінового відрядження та звільнення вважає незаконними та такими, що порушують її трудові права. Наголошувала, що її було призначено виконуючим обов`язки керівника торговельно-економічної місії (далі - ТЕМ) у складі Посольства України в Канаді без зазначення терміну виконання таких обов`язків. Відповідно, позивач користувалася переважним правом на працевлаштування у зв`язку із ліквідацією ТЕМ у складі дипломатичних установ і від переведення на іншу роботу не відмовлялася.
3. На думку позивача, правових підстав для звільнення її з посади не існувало, а відповідач був зобов`язаний надати їй можливість працювати на тій посаді, за якою її було зараховано до штату МЗСУкраїни.
Фактичні обставини справи, встановлені судами
4. Міністр економіки України наказом від 08 травня 2008 року № 100-м «Про призначення ОСОБА_1 » призначив позивача на час довготермінового відрядження з 01 липня 2008 року на посаду заступника керівника ТЕМ Посольства України в Канаді при Генеральному консульстві в м. Торонто.
5. Міністр закордонних справ України наказом від 01 липня 2008 року № 1066-ос «Про призначення ОСОБА_1 » призначив позивача з 09 вересня 2008 року на посаду заступника керівника ТЕМ у складі Посольства України в Канаді при Генеральному консульстві в Торонто на час довготермінового відрядження.
6. На виконання розпорядження Кабінету Міністрів України від 05 серпня 2009 року № 908-р міністр економіки України наказом від 02 вересня 2009 року № 186-м перевів ОСОБА_1 на посаду керівника ТЕМ у складі Посольства України в Канаді на час довготермінового відрядження з 01 жовтня 2009 року.
7. Міністр закордонних справ України наказом від 18 вересня 2009 року № 2256-ос «Про відрядження ОСОБА_1 » відрядив позивача 01 жовтня 2009 року на час довготермінового відрядження до Посольства України в Канаді за маршрутом Торонто - Оттава.
8. Указом Президента України від 08 квітня 2010 року № 522/2010 «Про деякі питання представництва економічних інтересів України за кордоном», з метою забезпечення цілісності та узгодженого проведення зовнішньополітичного курсу України, вдосконалення механізму захисту за кордоном інтересів держави в економічній сфері, подальшого розвитку економічних зв`язків з іноземними державами і міжнародними організаціями та відповідно до пункту 3 частини першої статті 106 Конституції України, МЗС України було доручено забезпечити утворення у складі дипломатичних представництв України за кордоном відділів з економічних питань у межах визначеної в установленому порядку граничної чисельності працівників закордонних дипломатичних установ. У зв`язку із цим ліквідовано ТЕМ у складі закордонних дипломатичних установ України.
9. На виконання зазначеного Указу Президента України відповідач звернувся до міністра економіки України з проханням звільнити шляхом переведення до МЗС України на час довготермінового відрядження працівників ТЕМ у складі закордонних дипломатичних установ України, зокрема і ОСОБА_1 , на посаду радника.
10. Листом МЗС України від 20 липня 2010 року № 201/10-020-2339 «Щодо практичної реалізації Указу Президента України від 08 квітня 2010 року № 522» керівникам закордонних дипломатичних установ України було доручено довести до працівників ТЕМ вказану інформацію та забезпечити до 23 липня 2010 року направлення до МЗС України заяв працівників за списком, який додається, в тому числі і ОСОБА_1 , про їх призначення шляхом переведення до МЗС України на час довготермінового відрядження.
11. ОСОБА_1 22 липня 2010 року на ім`я Прем`єр-міністра України подала заяву про звільнення. Розпорядженням Кабінету Міністрів України від 28 липня 2010 року № 1536-р «Про звільнення ОСОБА_1 з посади керівника ТЕМ у складі Посольства України в Канаді» позивача було звільнено.
12. Міністр закордонних справ України наказом від 29 липня 2010 року призначив ОСОБА_1 на посаду виконуючого обов`язки (далі - в. о.) керівника ТЕМ у складі Посольства України в Канаді з 17 серпня 2010 року на час довготермінового відрядження.
13. Відповідно до наказу міністра економіки України від 10 серпня 2010 року № 219-м, виданого на виконання розпорядження Кабінету Міністрів України від 28 липня 2010 року № 1536-р, ОСОБА_1 вважалася звільненою 16 серпня 2010 року з посади керівника ТЕМ у складі Посольства України в Канаді за переведенням для подальшої роботи в МЗС України.
14. Листом від 11 серпня 2010 року № 201/11-913/1-2741 «Щодо погодження кандидатур для призначення на посаду заступника Постійного представника України, радників-посланників та радників закордонних дипломатичних установ України» МЗС України зверталося до Президента України за погодженням кандидатур для призначення на посади заступника Постійного представника України, радників-посланників та радників закордонних дипломатичних установ України, зокрема за погодженням кандидатури ОСОБА_1 для призначення на посаду радника Посольства України в Канаді.
Супровідним листом Адміністрації Президента України від 27 вересня 2010 року № 02-01/1983 подання на ОСОБА_1 та деяких інших кандидатів повернуто відповідачу на доопрацювання.
15. 12 жовтня 2010 року МЗС України направило Надзвичайному і Повноважному Послу України в Канаді лист № 201/6144-914-3622 про завершення довготермінового закордонного відрядження в. о. керівника ТЕМ у складі Посольства України в Канаді та її повернення в Україну до кінця жовтня 2010 року.
Листом від 15 жовтня 2010 року № 6144/201-914-905 Надзвичайний і Повноважний Посол України в Канаді звернувся до відповідача з проханням розглянути можливість відтермінування дострокового відкликання з довготермінового відрядження ОСОБА_1 до вирішення питання з приїздом відповідного працівника на заміну або щонайменше до кінця року.
16. Наказом МЗС України від 04 листопада 2010 року № 2707-oc «Про відкликання ОСОБА_1 » позивача відкликано в Україну 02 листопада 2010 року у зв`язку із закінченням довготермінового відрядження. Після повернення в Україну їй була надана щорічна відпустка з 03 листопада 2010 року.
17. Міністр закордонних справ України наказом від 16 грудня 2010 року № 3196-oc «Про відпустку та звільнення ОСОБА_1 » надав позивачу відпустку за відпрацьований в Посольстві час упродовж 51 календарного дня з 03 листопада по 23 грудня 2010 року та звільнив із займаної посади 23 грудня 2010 року у зв`язку із завершенням закордонного відрядження [пункт 2 статті 36 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України)].
18. У зв`язку з пред`явленням позивачем листка непрацездатності серії АБР № 037877 від 30 листопада 2010 року наказом МЗС України від 10 січня 2011 року № 17-oc «Про продовження відпустки та звільнення ОСОБА_1 » позивачу продовжено відпустку на 14 календарних днів до 07 січня 2011 року та змінено дату звільнення з 23 грудня 2010 року на 10 січня 2011 року.
У зв`язку з повторним пред`явленням позивачем листка непрацездатності серії АБР № 286110 від 21 грудня 2010 року наказом МЗС України від 19 січня 2011 року № 69-oc «Про продовження відпустки та звільнення ОСОБА_1 » позивачу продовжено відпустку на 11 календарних днів до 19 січня 2011 року та змінено дату звільнення з 10 січня на 19 січня 2011 року. 
Короткий зміст судових рішень судів попередніх інстанцій
19. Окружний адміністративний суд міста Києва постановою від 15 серпня 2012 року, залишеною без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 01 листопада 2012 року, у задоволенні позову відмовив.
20. Ухвалюючи таке рішення, суди виходили з того, що ОСОБА_1 була призначена на посаду в. о. керівника ТЕМ у складі Посольства України в Канаді та на попередні посади на час довготермінового відрядження, у зв`язку із чим трудові відносини могли бути припинені МЗС України у зв`язку із закінченням строку. Суди вважали, що оскільки термін довгострокового закордонного відрядження завершився 02 листопада 2010 року та зважаючи на те, що позивач відкликана з цього відрядження, вона не могла бути поновлена на посаді радника Посольства України в Канаді. З урахуванням викладеного суди виснували про правомірність звільнення позивача і відсутність підстав для її поновлення на посаді.
21. Вищий адміністративний суд України ухвалою від 11 грудня 2014 року скасував постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 15 серпня 2012 року та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 01 листопада 2012 року, а справу направив на новий розгляд до суду першої інстанції.
22. Суд касаційної інстанції дійшов висновку, що поняття, зміст і характер строкового трудового договору, визначені КЗпП України, відрізняється від характеру роботи працівника дипломатичної служби відповідно до Закону України від 20 вересня 2001 року № 2728-III «Про дипломатичну службу» (втратив чинність 19 грудня 2018 року; далі - Закон № 2728-III), яка включає можливість довгострокового відрядження, по завершенню якого такому працівнику гарантується надання попередньої посади, а в разі неможливості цього - рівноцінна їй посада в системі органів дипломатичної служби. Суд касаційної інстанції указав, що суди помилково вважали, що з позивачем укладено строковий трудовий договір, оскільки він не пов`язаний з виконанням певної роботи в обумовлений строк, та фактично позивач була працівником, яка займала штатну дипломатичну посаду на постійній основі, що перебувала у довгостроковому відрядженні на підставі статті 21 Закону № 2728-III. Звільнення позивача відбулося не на підставі норм Закону № 2728-III, а у зв`язку із завершенням довгострокового закордонного відрядження, що не передбачено ні цим Законом, ні нормами законодавства про працю.
23. Окружний адміністративний суд міста Києва постановою від 10 червня 2015 року, залишеною без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 18 серпня 2015 року, вдруге відмовив ОСОБА_1 у задоволенні позову.
24. Суди виходили з того, що звільнення позивача відбулося у зв`язку з завершенням закордонного відрядження, однак, враховуючи, що ТЕМ у складі закордонних дипломатичних установ України ліквідовані, а кандидатуру позивача, як це передбачено Указом Президента України від 04 червня 2008 року № 513, не погоджено Президентом України для призначення на посаду радника Посольства України в Канаді, термін дострокового відрядження позивача закінчився, відповідно, припинилися й трудові відносини. З огляду на те, що позивач штатну дипломатичну посаду на постійній основі у МЗС України не займала, то гарантії щодо надання працівнику після закінчення довготермінового відрядження попередньої посади або рівноцінної посади в системі органів дипломатичної служби на неї не поширювалися. Відтак звільнення її з посади було правомірним.
25. Вищий адміністративний суд України ухвалою від 24 листопада 2016 року скасував постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 10 червня 2015 року та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 18 серпня 2015 року, а справу повторно направив на новий розгляд до суду першої інстанції.
26. Суд касаційної інстанції повторно вказав, що суди першої та апеляційної інстанцій помилково вважали, що з позивачем укладено строковий трудовий договір, оскільки він не пов`язаний з виконанням певної роботи в обумовлений строк. Фактично позивач є працівником, який займає штатну дипломатичну посаду на постійній основі, що перебувала у довгостроковому відрядженні на підставі статті 21 Закону № 2728-III. Суд касаційної інстанції повторно констатував, що звільнення позивача відбулося не на підставі норм Закону № 2728-III, а у зв`язку із завершенням довгострокового закордонного відрядження, що не передбачено ні цим Законом, ні нормами законодавства про працю.
27. Окружний адміністративний суд міста Києва рішенням від 06 липня 2018 року, залишеним без змін постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 14 лютого 2019 року, у задоволенні адміністративного позову відмовив втретє.
28. Верховний Суд постановою від 16 січня 2020 року зазначені вище судові рішення скасував, а справу направив на новий судовий розгляд на підставі пункту 1 частини третьої статті 353 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) [справу вирішено неповноважним складом суду].
29. Окружний адміністративний суд міста Києва рішенням від 08 лютого 2021 року, залишеним без змін постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 10 червня 2021 року, у задоволенні позову відмовив вчетверте.
30. Суди вчергове виходили з того, що звільнення позивача відбулося в законний спосіб та за наявності підтверджених підстав. Суди виснували, що позивач відноситься до категорії працівників інших органів (у цьому випадку - Міністерства економіки України), які можуть відряджатися для виконання службових обов`язків до органів дипломатичної служби і становлять окрему групу працівників, які не перебувають у штаті МЗС України на постійній основі. Надання після відрядження попередньої або рівноцінної посади передбачено лише для працівників дипломатичної служби, до числа яких позивач не входила. Направлення «працівника іншого органу» на роботу до Посольства України в Канаді з самого початку мало тимчасовий / строковий характер. При цьому про строковість правовідносин з МЗС України позивач була обізнана з самого початку, що підтверджується наказом про звільнення позивача з Міністерства економіки України та наказом МЗС України про переведення її до Посольства України в Канаді на час довготермінового відрядження.
31. Верховний Суд постановою від 05 листопада 2024 року касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнив частково. Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 08 лютого 2021 року та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 10 червня 2021 року змінив, виклавши їх мотивувальні частини в редакції цієї постанови. 
32. Така постанова Верховного Суду вмотивована тим, що ОСОБА_1 фактично відносилася до категорії працівників, визначених статтею 24 Закону № 2728-III, а саме працівник іншого органу (Міністерства економіки України), який тимчасово був відряджений до органів дипломатичної служби для виконання службових обов`язків. Оскільки позивач не перебувала у штаті МЗС України станом на час її призначення на посаду в. о. керівника ТЕМ згідно з наказом від 29 липня 2010 року № 1468/1-ос, то по завершенню довгострокового відрядження ОСОБА_1 указане виключало виконання обов`язку надання попередньої або рівнозначної посади в штаті МЗС України та, відповідно, поширення на позивача положень частини четвертої статті 21 
Закону № 2728-ІІІ. 
33. Верховний Суд виснував, що трудові правовідносини, що склалися конкретно у межах цього публічно-правового спору, фактично були укладені на визначений строк та на виконання конкретної роботи. Цей строк попередньо встановлювався на час настання події (на час довготривалого відрядження) та на виконання конкретної роботи на посаді (спочатку на посаді заступника керівника ТЕМ, пізніше - керівника ТЕМ та в. о. керівника ТЕМ). Суд зауважив, що трудові правовідносини, що склалися між ОСОБА_1 та МЗС України, не лише містять ознаки строкового трудового договору, але і ознаки, передбачені пунктом 3 частини першої статті 23 КЗпП України (трудовий договір, що укладався на час виконання певної роботи). При цьому юридичним фактом, що зумовив припинення із позивачем строкових трудових правовідносин на виконання конкретної роботи, є факт завершення довготривалого відрядження, на час якого позивач була призначена на відповідну посаду.
34. Водночас Верховний Суд не погодився із посиланнями судів попередніх інстанцій на приписи статей 12, 21, 24 Закону № 2728-ІІІ у редакції Закону України від 11 січня 2011 року № 2911-VІ, тобто в редакції, яка набрала чинності після звільнення позивача. Суд вказав і на недоречність посилань судів попередніх інстанцій на приписи Порядку укладення цивільно-правових договорів в закордонних дипломатичних установах України, затвердженого наказом МЗС України від 27 травня 2011 року № 133, оскільки останній також був затверджений після звільнення позивача. Ці висновки судів слугували підставою для зміни судових рішень у цій частині.
Короткий зміст рішення Європейського суду з прав людини 
35. Справу «Семенов та інші проти України» (CASE OF SEMENOV AND OTHERS V. UKRAINE; заява № 9200/20 та 10 інших заяв) було розпочато за заявами, зокрема і ОСОБА_1 від 04 березня 2025 року № 7634/25, на підставі статті 34 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція).
36. За змістом рішення Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ, Суд) вказав, що заявники скаржилися на надмірну тривалість цивільних проваджень та відсутність у національному законодавстві ефективного засобу юридичного захисту. Посилалися на пункт 1 статті 6 і статтю 13 Конвенції.
37. 13 листопада 2025 року ЄСПЛ ухвалив рішення у справі «Семенов та інші проти України». Суд вирішив об`єднати заяви, оголосити прийнятними скарги та постановив:
- скарги свідчать про порушення пункту 1 статті 6 та статті 13 Конвенції у зв`язку з надмірною тривалістю цивільних проваджень та відсутністю у національному законодавстві ефективного засобу юридичного захисту;
- упродовж трьох місяців держава-відповідач повинна сплатити заявникам суми, зазначені в таблиці у додатку; ці суми мають бути конвертовані в національну валюту держави-відповідача за курсом на день здійснення платежу;
- із закінченням тримісячного строку до остаточного розрахунку на зазначені суми нараховуватиметься простий відсоток (simple interest) у розмірі граничної позичкової ставки Європейського центрального банку, яка діятиме в період несплати, до якої має бути додано три відсоткові пункти.
38. З інформації, зазначеної у додатку до рішення ЄСПЛ від 13 листопада 2025 року у справі «Семенов та інші проти України», вбачається, що ОСОБА_1 (заява № 7634/25) присуджено компенсацію як відшкодування моральної шкоди в розмірі 4700 євро. Також зазначено, що загальна тривалість провадження у трьох інстанціях становила 12 років 3 місяці та 21 день.
39. За змістом рішеннявід 13 листопада 2025 року «Семенов та інші проти України» ЄСПЛ вказав, що не вбачає жодних фактів або аргументів, здатних виправдати загальну тривалість проваджень на національному рівні. З огляду на свою практику з цього питання Суд вважав, що у цій справі тривалість проваджень була надмірною і не відповідала вимозі «розумного строку».
Короткий зміст вимог заяви про перегляд судових рішень за виключними обставинами 
40. 15 січня 2026 року через підсистему «Електронний суд» до Великої Палати Верховного Суду надійшла заява ОСОБА_1 про перегляд за виключними обставинами рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 08 лютого 2021 року, постанови Шостого апеляційного адміністративного суду від 10 червня 2021 року, постанови Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 05 листопада 2024 року у справі № 2а-9957/12/2670 з підстави, передбаченої пунктом 3 частини п`ятої статті 361 КАС України, у зв`язку зі встановленням ЄСПЛ порушення Україною міжнародних зобов`язань під час вирішення цієї справи судом.
41. Заявник просить скасувати означені судові рішення та ухвалити нове, яким: 
- визнати протиправними накази МЗС України № 3196-ос від 16 грудня 2010 року та № 69-ос від 19 січня 2011 року;
- поновити заявника на дипломатичній службі на посаді, що за статусом та рівнем відповідальності відповідає посаді керівника ТЕМ (радника / радника посланника), враховуючи фактичне виконання нею цих обов`язків на момент протиправного звільнення, або на іншій рівноцінній посаді в системі МЗС України;
- стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу з 19 січня 2011 року по день фактичного поновлення; 
- стягнути моральну шкоду у розмірі 500 000 грн;
- стягнути витрати на професійну правову допомогу в розмірі 2500 євро та 5000 грн.
42. Мотивує вимоги заяви тим, що протягом тривалого розгляду справи відбулася докорінна зміна законодавства про державну та дипломатичну службу. Проте суди попередніх інстанцій, вирішуючи спір у справі № 2а-9957/12/2670, застосували підходи нових законів до правовідносин, що мали місце у 2011 році. Зокрема, суди проігнорували вказівки Верховного Суду щодо необхідності перевірити статус заявника як дипломатичного працівника.
43. Заявник наполягає, що національні суди помилково кваліфікували відносини заявника із роботодавцем як строкові і припустилися фундаментальної помилки, ототожнивши термін перебування у довгостроковому відрядженні (ротації) зі строком дії трудового договору. Згідно з пунктом 4 Указу Президента України від 30 квітня 1994 року № 204/94 керівник ТЕМ прирівнюється до радника-посланника або радника дипломатичного представництва. Відповідно ж до статей 14, 15 «Про дипломатичну службу» (в редакції, чинній станом на 2011 рік) державна служба для такої категорії працівників є безстроковою. Хоча на момент видання оскаржуваних у цій справі наказів означений Указ і втратив чинність, але правова природа і статус керівника ТЕМ залишилися незмінними за суттю. Тимчасовий характер виконання обов`язків та обмежений термін ротації не перетворюють безстрокові трудові відносини з МЗС України на строкові.
44. На переконання заявника, констатоване ЄСПЛ порушення пункту 1 статті 6 Конвенції у формі надмірної тривалості розгляду справи (12 років 3 місяці 21 день) у цьому випадку не є лише процесуальним недоліком, а стало першопричиною викривлення правової природи спору. Саме через надмірно тривалий розгляд справи відбулася неодноразова зміна профільного законодавства (законів України «Про державну службу» та «Про дипломатичну службу»). Це призвело до того, що суди під час ухвалення рішень у 2021 та 2024 роках підсвідомо застосували правові підходи та «дух» нових законів до правовідносин, які виникли та вичерпалися ще у 2010-2011 роках.
45. ОСОБА_1 переконана, що у спірному випадку неможливо досягнути відновлення попереднього стану (restitutio in integrum) без скасування рішень. Надмірна тривалість розгляду справи призвела до того, що заявник була позбавлена можливості захистити свій професійний статус дипломата. Виплата компенсації, визначеної ЄСПЛ у розмірі 4700 євро, лише констатує факт завдання моральної шкоди за очікування, але жодним чином не усуває наслідків юридичної помилки, яка сталася через «розмиття» правового статусу заявника у часі. Виплата означеної суми є мізерною у порівнянні із втраченою за 12 років дипломатичною кар`єрою та середнім заробітком та не є справедливою сатисфакцією. На думку заявника, єдиним адекватним заходом виконання рішення ЄСПЛ є поновлення її на службі з урахуванням статусу, який вона мала - керівника ТЕМ (радника-посланника) або на рівноцінній посаді.
46. Встановлене ЄСПЛ порушення статті 13 Конвенції (відсутність ефективного засобу захисту) набуло завершеної форми через надмірний формалізм національної судової системи. Наявність вказаного порушення підтверджується тим, що заявник вичерпала всі засоби, включаючи можливість подати конституційну скаргу. Так, ухвала Конституційного Суду України від 02 вересня 2025 року № 101-1(І)/2025 [про відмову у відкритті конституційного провадження у справі за конституційною скаргою ОСОБА_1 щодо відповідності Конституції України (конституційності) пункту 2 частини першої статті 36 КЗпП України у взаємозв`язку з частиною першою статті 41 Закону № 2728-ІІІ в редакції до внесення змін Законом України «Про державну службу» від 10 грудня 2015 року № 889-VIII] є остаточним доказом вичерпання всіх національних засобів захисту.
47. Також ОСОБА_1 навела за змістом заяви аргументацію щодо порушення судовими рішеннями у справі № 2а-9957/12/2670 статті 8 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції.
48. У відповіді на відзив МЗС, поданій через підсистему «Електронний суд» 16 квітня 2026 року, ОСОБА_1 не погоджується із доводами відповідача, що встановлені ЄСПЛ порушення стосуються виключно надмірної тривалості розгляду справи (пункт 1 статті 6 Конвенції). Наголошує, що відсутність ефективного способу захисту порушеного права (стаття 13 Конвенції) унеможливила справедливий розгляд справи по суті, і саме перегляд справи № 2а-9957/12/2670 за виключними обставинами є єдиним способом надати заявнику той «ефективний засіб захисту», про відсутність якого вказав міжнародний суд.
Зазначала, що обставини її звільнення через політичний контекст мають розглядатися крізь призму приписів статті 18 Конвенції. Також вважає, що свавільне припинення її кар`єри дипломата через викривлення юридичних фактів є не просто трудовим спором, а свідченням грубого і тривалого втручання в її приватне і професійне життя (стаття 8 Конвенції). Поряд з наведеним ОСОБА_1 звертає увагу, що, розглядаючи її справу в спрощеному порядку, ЄСПЛ помилково не врахував означених вище обставин та помилково виходив з того, що у цій справі має місце звичайний трудовий спір, хоча у спірній ситуації наявне порушення статті 18 Конвенції.
49. 16 квітня 2026 року через підсистему «Електронний суд» ОСОБА_1 також подала додаткові пояснення, за змістом яких повторно наголошує на необхідності здійснення перегляду судових рішень у справі № 2а-9957/12/2670. 
Позиція відповідача
50. 13 квітня 2026 року через підсистему «Електронний суд» МЗС України подало відзив на заяву про перегляд судових рішень за виключними обставинами, в якому просило в її задоволенні відмовити повністю.
Відповідач вважає, що порушення Конвенції, які було встановлено ЄСПЛ у рішенні від 13 листопада 2025 року «Семенов та інші проти України», можуть бути усунуті шляхом вжиття заходів загального характеру. Захід індивідуального характеру, на застосуванні якого наполягає ОСОБА_1 , не може бути застосований у спірному випадку, адже ЄСПЛ не встановив порушень Україною міжнародних зобов`язань саме при вирішенні національними судами справи № 2а-9957/12/2670. Рішення ЄСПЛ стосується скарг за пунктом 1 статті 6 та статтею 13 Конвенції у зв`язку з надмірною тривалістю цивільних проваджень та відсутністю у національному законодавстві ефективного засобу юридичного захисту.
Рух заяви про перегляд судових рішень за виключними обставинами 
51. Ухвалою від 19 січня 2026 року суддя Великої Палати Верховного Суду залишив без руху заяву ОСОБА_1 та надав заявнику десятиденний строк з дня отримання копії цієї ухвали суду для усунення недоліків, зазначених у мотивувальній частині ухвали.
26 січня 2026 року заявник усунула недоліки заяви про перегляд за виключними обставинами рішень судів першої, апеляційної та касаційної інстанцій.
52. Ухвалою від 29 січня 2026 року суддя Великої Палати Верховного Суду поновив ОСОБА_1 процесуальний строк на подання заяви про перегляд за виключними обставинами рішень судів першої, апеляційної та касаційної інстанцій, відкрив провадження за виключними обставинами в адміністративній справі № 2а-9957/12/2670. Цією ж ухвалою витребував з Міністерства юстиції України копію рішення ЄСПЛ «Семенов та інші проти України» з його автентичним перекладом українською мовою, а також справу № 2а-9957/12/2670 з Київського окружного адміністративного суду.
13 лютого 2026 року до Великої Палати Верховного Суду від Міністерства юстиції України супровідним листом надійшла копія автентичного перекладу рішення ЄСПЛ від 13 листопада 2025 року «Семенов та інші проти України».
02 березня 2026 рокудо Великої Палати Верховного Суду надійшли матеріали справи № 2а-9957/12/2670.
53. Ухвалою від 06 березня 2026 року суддя Великої Палати Верховного Суду призначив справу № 2а-9957/12/2670 до розгляду в судовому засіданні на 16 квітня 2026 року о 14:00.
Пояснення, надані учасниками справи в судовому засіданні
54. У судовому засіданні, яке відбулося 16 квітня 2026 року, представник позивача Коніжай Р. О. наполягав на задоволенні заяви про перегляд за виключними обставинами судових рішень у справі № 2а-9957/12/2670, просив скасувати вказані рішення та ухвалити нове, яким позов ОСОБА_1 задовольнити повністю. Надані представником позивача у судовому засіданні пояснення фактично відтворюють зміст заяви про перегляд судових рішень за виключними обставинами, відповіді на відзив та додаткових пояснень.
55. Представники відповідача Маковіцька Н. В. та Бітюкова Д. Д. у судовому засіданні заперечували проти задоволення заяви ОСОБА_1 про перегляд за виключними обставинами судових рішень у справі № 2а-9957/12/2670 та просили відмовити в її задоволенні з підстав, викладених у відзиві.
ПОЗИЦІЯ ВЕЛИКОЇ ПАЛАТИ ВЕРХОВНОГО СУДУ
Релевантні джерела права й акти їх застосування
56. Частина друга статті 3 Конституції України визначає, що права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.
Відповідно до частин першої та другої статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй.
Статтею 9 Конституції України визначено, що чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.
Стаття 55 Конституції України передбачає, що права і свободи людини і громадянина захищає суд (частина перша); кожен має право після використання всіх національних засобів юридичного захисту звертатися за захистом своїх прав і свобод до відповідних міжнародних судових установ чи до відповідних органів міжнародних організацій, членом або учасником яких є Україна (частина п`ята).
57. Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції» Україна ратифікувала Конвенцію, взявши на себе зобов`язання гарантувати кожному, хто перебуває під її юрисдикцією, права і свободи, визначені в розділі І Конвенції (стаття 1 розділу І Конвенції).
За статтею 46 Конвенції держави-учасниці зобов`язані виконувати остаточні рішення ЄСПЛ в будь-яких справах, у яких вони є сторонами.
58. В Україні порядок виконання рішень ЄСПЛ унормовано Законом України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» (далі - Закон № 3477-IV), згідно з абзацом дев`ятим статті 1 якого, зокрема, виконанням рішення є: виплата стягувачеві відшкодування та вжиття додаткових заходів індивідуального характеру; вжиття заходів загального характеру.
За правилами частини другої статті 10 Закону № 3477-IV додатковими заходами індивідуального характеру є: а) відновлення настільки, наскільки це можливо, попереднього юридичного стану, який стягувач мав до порушення Конвенції (restitutio in integrum); б) інші заходи, передбачені у рішенні. 
У свою чергу, частина третя статті 10 Закону № 3477-IV передбачає, що відновлення попереднього юридичного стану стягувача здійснюється, зокрема, шляхом: а) повторного розгляду справи судом, включаючи відновлення провадження у справі; б) повторного розгляду справи адміністративним органом.
59. Велика Палата Верховного Суду також враховує при застосуванні статті 10
Закону № 3477-IV Рекомендацію № R (2000) 2 Комітету Міністрів Ради Європи державам-членам «Щодо повторного розгляду або поновлення провадження у певних справах на національному рівні після прийняття рішень Європейським судом з прав людини», відповідно до якої повторний розгляд справи, включаючи поновлення провадження, рекомендовано застосовувати особливо тоді, коли:
- потерпіла сторона і далі зазнає негативних наслідків від рішення, ухваленого на національному рівні, - наслідків, щодо яких справедлива сатисфакція не була адекватним засобом захисту і які не можна виправити інакше, ніж через повторний розгляд або поновлення провадження;
- рішення ЄСПЛ спонукає до висновку, що а) оскаржене рішення національного суду суперечить Конвенції, або б) в основі визнаного порушення лежали суттєві процедурні помилки чи положення, які ставлять під серйозний сумнів результат оскарженого провадження на національному рівні.
60. Відповідно до пункту 3 частини п`ятої статті 361 КАС України підставою для перегляду судових рішень у зв`язку з виключними обставинами є встановлення міжнародною судовою установою, юрисдикція якої визнана Україною, порушення міжнародних зобов`язань при вирішенні цієї справи судом.
61. Велика Палата Верховного Суду зазначає, що у рішенні ЄСПЛ може бути прямо вказано на необхідність вжиття державою додаткових заходів індивідуального характеру чи з самого рішення ЄСПЛ можна зробити висновок про необхідність відновлення настільки, наскільки це можливо, попереднього юридичного стану, який особа мала до порушення Конвенції, шляхом повторного розгляду її справи судом, включаючи відновлення провадження у відповідній справі.
Якщо інше не вказано у рішенні ЄСПЛ, повторний розгляд справи судом, включаючи відновлення провадження у справі, можливий, якщо у рішенні ЄСПЛ, ухваленому на користь заявника, визнано порушення Україною зобов`язань за Конвенцією при вирішенні судом на національному рівні тієї справи, в якій ухвалене судове рішення, про перегляд якого просить цей заявник.
62. У постановах від 23 квітня 2025 року у справі № 758/8567/17, від 04 грудня 2024 року у справі № 914/2823/15, від 25 лютого 2020 року у справі № 18/266, від 06 серпня 2019 року у справі № 219/13862/18, від 11 червня 2019 року у справі № 2-3244/09, від 29 березня 2018 року у справі № 2-2119/12, від 28 березня 2018 року у справі № 2-428/11, від 20 березня 2018 року 
у справі № 2-3646/11, від 20 березня 2018 року у справі № 2-3862/11 Велика Палата Верховного Суду виснувала, що не може застосовуватися як захід індивідуального характеру на виконання рішення ЄСПЛ перегляд судових рішень у зв`язку з виключними обставинами у випадках, якщо встановлені ЄСПЛ порушення Україною міжнародних зобов`язань:
- мають бути усунуті лише шляхом вжиття заходів загального характеру;
- не стосуються особи, яка подала заяву про перегляд судових рішень;
- не стосуються справи, про перегляд судового рішення в якій подана заява;
- стосуються лише тривалості розгляду цієї справи чи тривалості невиконання ухвалених у ній судових рішень.
63. Національні суди, розглядаючи справу заявника, відмовили у задоволенні її позову до МЗС України про визнання незаконними та скасування наказів, поновлення на посаді та стягнення середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу.
Не погоджуючись із такими судовими рішеннями, ОСОБА_1 подала до ЄСПЛ заяву № 7634/25 від 04 березня 2025 року.
64. 13 листопада 2025 року ЄСПЛ постановив рішення у справі «Семенов та інші проти України», у якому за наслідками розгляду, зокрема заяви ОСОБА_1 № 7634/25, установив порушення Україною пункту 1 статті 6 та статті 13 Конвенції у зв`язку з надмірною тривалістю цивільних проваджень та відсутністю у національному законодавстві ефективного засобу юридичного захисту.
65. Пункт 1 статті 6 Конвенції визначає, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.
66. Відповідно до статті 13 Конвенції кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб правового захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.
67. Отже, як випливає зі змісту та суті рішення ЄСПЛ від 13 листопада 2025 року у справі «Семенов та інші проти України», порушення конвенційних приписів полягало насамперед у тому, що національні суди розглядали справу, де ОСОБА_1 є позивачем, понад «розумний строк», у зв`язку із чим остання не мала у своєму розпорядженні ефективного засобу юридичного захисту.
68. Вище зазначалось, що рішення суду може бути переглянуте в разі встановлення ЄСПЛ порушення Україною міжнародних зобов`язань при вирішенні цієї справи судом.
Водночас у розумінні статті 10 Закону № 3477-IV повторний розгляд справи є засобом для забезпечення відновлення попереднього юридичного стану, який заявник мав до порушення Конвенції, як додаткового заходу індивідуального характеру, що вживається з метою виконання рішення ЄСПЛ.
69. Отже, встановлення ЄСПЛ порушення Україною міжнародних зобов`язань може бути підставою для перегляду судових рішень лише у випадку, якщо такий перегляд забезпечить відновлення настільки, наскільки це можливо, попереднього юридичного стану, який особа мала до порушення Конвенції.
70. ЄСПЛ, констатувавши порушення національними судами вимог «розумності строку» розгляду справ та відсутність у національному законодавстві ефективного засобу юридичного захисту, присудив ОСОБА_1 компенсацію у розмірі 4700 євро.
71. Звертаючись до Великої Палати Верховного Суду із заявою про перегляд судових рішень за виключними обставинами, ОСОБА_1 вказує, що присуджена на її користь сума сатисфакції у розмірі 4700 євро є явно неспівмірною із розміром заробітної плати, яку вона втратила внаслідок вимушеного прогулу, а також із втраченою дипломатичною кар`єрою. Вважає, що її права порушені через неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права, а саме застосування у 2024 році до правовідносин, які мали місце у 2011 році, підходів, що почали застосовуватися за наслідками прийняття за цей час нових законів.
72. Велика Палата Верховного Суду наголошує, що рішення ЄСПЛ від 13 листопада 2025 року у справі «Семенов та інші проти України» не містить констатації порушення національними судами при розгляді позову ОСОБА_1 приписів законодавства по суті позовних вимог. Те, чи було порушене конкретне, стверджуване заявником його право чи інтерес під час розв`язання національними судами спору по суті за описаних ним обставин, ЄСПЛ, як видно з його рішення, не досліджував і не робив із цього приводу жодних висновків.
73. Відтак можна підсумувати, що встановлені в рішенні ЄСПЛ конвенційні порушення, які допустила Україна під час вирішення справи судом, стосуються насамперед надмірної тривалості розгляду справи, порушення розумних строків її розгляду і разом з цим відсутності ефективних [законодавчих] засобів юридичного захисту, з використанням яких особа, права якої були порушені, могла захиститися від стверджуваних порушень. Натомість згадане рішення ЄСПЛ від 13 листопада 2025 року не містить висновків, які б певним чином ставили під сумнів результат оскаржуваних судових рішень.
74. Велика Палата Верховного Суду наголошує, що порушення «розумних строків» розгляду справи, встановлене ЄСПЛ, не можна усунути шляхом скасування рішень національних судів, оскільки ЄСПЛ зробив висновки лише щодо часу, протягом якого суди вирішували цей спір, а не стосовно висновків по суті спору.
75. Таким чином, враховуючи встановлене у згаданому вище рішенні ЄСПЛ порушення положень Конвенції, Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку про відсутність підстав для застосування додаткових заходів індивідуального характеру у вигляді відновлення провадження в адміністративній справі шляхом скасування судових рішень, оскільки можливість їх перегляду обумовлюється змістом констатованих ЄСПЛ порушень. Повторний же розгляд справи не відновить порушеного права заявника на розгляд справи протягом розумного строку, а також права на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі.
76. До того ж ЄСПЛ, констатуючи порушення пункту 1 статті 6 та статті 13 Конвенції, присудив ОСОБА_1 достатню і справедливу сатисфакцію у зв`язку з надмірною тривалістю розгляду справи та відсутністю у національному законодавстві ефективного засобу юридичного захисту.
Така правова позиція щодо застосування норм права у подібних правовідносинах відповідає висновкам Великої Палати Верховного Суду, сформованим у постановах від 02 червня 2021 року у справі № 819/3118/13-а (провадження № 11-145зва21), від 02 березня 2023 року у справі № 826/7921/13-а (провадження № 11-139зва22), від 28 листопада 2024 року у справі № 826/6233/15 (провадження № 11-182-зва24), від 10 квітня 2025 року у справі № 2а-9677/08/0470 (провадження № 11-236зва24) та інших.
77. Велика Палата Верховного Суду наголошує, що судова практика у вирішенні питань перегляду судових рішень за виключними обставинами відповідно до пункту 3 частини п`ятої статті 361 КАС України, що пов`язано із встановленням ЄСПЛ порушень пункту 1 статті 6 та статті 13 Конвенції, є сталою і послідовною.
Випадків неоднакового застосування положень пункту 3 частини п`ятої статті 361 КАС України у розрізі констатованих ЄСПЛ у справі «Семенов та інші проти України» порушень Конвенції Великою Палатою Верховного Суду не встановлено.
78. Наведені ОСОБА_1 посилання в заяві на вичерпання усіх національних засобів захисту [пункт 46 цієї постанови] Велика Палата Верховного Суду вважає нерелевантними обставинам цієї справи та такими, що не впливають на результат розгляду заяви про перегляд судових рішень у цій справі за виключними обставинами.
79. З приводу наведеної у заяві про перегляд за виключними обставинами судових рішень у справі № 2а-9957/12/2670 та у додаткових поясненнях аргументації в частині порушення судами приписів статей 8, 18 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції Велика Палата Верховного Суду звертає увагу заявника, що порушення означених приписів Конвенції не були предметом перегляду ЄСПЛ за змістом рішення від 13 листопада 2025 року у справі «Семенов та інші проти України». Відповідно, підстав для оцінки таких доводів ОСОБА_1 немає.
80. Підсумовуючи викладене, Велика Палата Верховного Суду доходить висновку про відсутність підстав для задоволення заяви ОСОБА_1 про перегляд судових рішень у справі № 2а-9957/12/2670 за виключними обставинами з підстави, визначеної пунктом 3 частини п`ятої статті 361 КАС України.
Висновки за результатами розгляду заяви
81. За змістом частини четвертої статті 368 КАС України за результатами перегляду рішення, ухвали за нововиявленими або виключними обставинами суд може відмовити в задоволенні заяви про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами та залишити відповідне судове рішення в силі.
Керуючись статтями 361, 368, 369 КАС України, Велика Палата Верховного Суду
ПОСТАНОВИЛА:
Відмовити у задоволенні заяви ОСОБА_1 про перегляд за виключними обставинами рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 08 лютого 2021 року, постанови Шостого апеляційного адміністративного суду від 10 червня 2021 року, постанови Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 05 листопада 2024 року у справі № 2а-9957/12/2670 за позовом ОСОБА_1 до Міністерства закордонних справ України про визнання незаконними та скасування наказів, поновлення на посаді та стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу. 
Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення, є остаточною й оскарженню не підлягає.
Головуючий суддя С. О. Погрібний
Суддя-доповідач М. М. Гімон 
Судді:	О. В. Білоконь  О. Л. Булейко І. А. Воробйова О. А. Губська А. А. Ємець С. І. Кравченко О. В. Кривенда		М. В. Мазур  Н. М. Мартинюк К. М. Пільков Н. С. Стефанів Т. Г. Стрелець О. В. Ступак