КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Справа № 369/19118/25 Головуючий у І інстанції Лапченко О.М.
Провадження №22-ц/824/4138/2026 Головуючий у 2 інстанції Таргоній Д.О.

ПОСТАНОВА
Іменем України

29 квітня 2026 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 

судді-доповідача Таргоній Д.О.,
суддів: Борисової О.В., Голуб С.А., 
за участі секретаря Кононової Н.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційною скаргою  ОСОБА_1 на ухвалу Києво-Святошинського районного суду Київської області від 16 жовтня 2025 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , треті особи: ОСОБА_3 , приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Соболєв Дмитро Володимирович про визнання договору купівлі-продажу недійсним та витребування ділянки з чужого незаконного володіння,
ВСТАНОВИВ:

У жовтні 2025 року представник позивача ОСОБА_4 , який діє в інтересах ОСОБА_2 , звернувся до суду з позовом, в якому просив визнати недійсним договір купівлі-продажу земельної ділянки (кадастровий номер 3222484800:02:011:0018) від 18.09.2025 року, серія та номер 1184, виданий 18.09.2025 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Соболєвим Д.В., витребувати із чужого незаконного володіння ОСОБА_1 земельну ділянку площею 1,9082 га з кадастровим номером 3222484800:02:011:0018, розташовану на території Мироцької сільської ради Бучанського району Київської області.
Разом із позовною заявою позивач подав заяву про забезпечення позову, в якій просив накласти арешт на земельну ділянку площею 1,9082 га з кадастровим номером 3222484800:02:011:0018, розташовану на території Мироцької сільської ради Бучанського району Київської області, право власності на яку зареєстроване за ОСОБА_1 , заборонити органам, які здійснюють реєстрацію речових прав на нерухоме майно, здійснювати будь які реєстраційні дії щодо вказаної земельної ділянки, та заборонити ОСОБА_1 та будь-яким іншим фізичним і юридичним особам знаходитись на території земельної ділянки, площею 1,9082 га з кадастровим номером 3222484800:02:011:0018, та вчиняти будь-які дії стосовно зазначеної земельної ділянки.
В обґрунтування вимог заяви представник позивача посилався на те, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_5 . 
Після смерті ОСОБА_5 спадкоємцем першої черги за законом була його донька ОСОБА_6 . ОСОБА_7 перебувала у зареєстрованому шлюбі зі ОСОБА_3 . 
Рішенням Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу від 05.11.2015 року шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_8 розірвано. Від цього шлюбу у них народилась дитина - ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . 
В подальшому ОСОБА_7 перебувала з зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_10 . Шлюб зареєстровано 01.03.2018 року. Від цього шлюбу у них народилась дитина - ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_3 . 
Після смерті дружини позивач ОСОБА_10 подав до третьої Криворізької державної нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини від себе та спільного сина. Відповідно до витягу про реєстрацію в Спадковому реєстрі 16.01.2025 року відкрита спадкова справа після смерті ОСОБА_7 . 
З наведеного вбачається, що позивач та його малолітній син ОСОБА_11 , а також син померлої ОСОБА_7 - ОСОБА_9 мають право на спадщину після смерті ОСОБА_5 та ОСОБА_7 . 
За життя ОСОБА_5 на праві приватної власності належала земельна ділянка, площею 1,9082 га з кадастровим номером 3222484800:02:011:0018, розташована на території Мироцької сільської ради Бучанського району Київської області, що підтверджується Державним актом на право власності на земельну ділянку серія ЯА № 581150, виданим 28.12.2005 року. 
24.03.2025 року невідомі особи намагались здійснити незаконне самовільне зайняття земельної ділянки площею 1,9082 га з кадастровим номером 3222484800:02:011:0018, розташованої на території Мироцької сільської ради Бучанського району Київської області. 
Після вивчення документів позивачу стало відомо, що право власності на земельну ділянку було зареєстровано за ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу, серія та номер 1184, виданого 18.09.2025 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Соболєвим Д.В. 
На переконання позивача ОСОБА_1 здійснив рейдерське захоплення земельної ділянки через фальсифікацію документів. 
Позивачу достовірно відомо, що за життя ОСОБА_5 будь-яких договорів про відчуження вищевказаної земельної ділянки не укладав і на момент смерті ОСОБА_5 земельна ділянка перебувала у його власності. 
Таким чином, за невідомих позивачу обставин, правочин з реалізації належної ОСОБА_5 земельної ділянки було вчинено більш ніж через рік після смерті власника ОСОБА_5 , а саме ІНФОРМАЦІЯ_4 , тобто відчуження земельної ділянки відбулося незаконно та порушило законні права та інтереси позивача та його малолітнього сина. 
Поряд із цим, реєстрація права власності на земельну ділянку за ОСОБА_1 порушує права спадкоємців щодо володіння, користування та розпорядження будинком, який знаходиться на цій земельній ділянці, що підтверджується технічним паспортом на садибний житловий будинок АДРЕСА_1 , виготовленим 31.08.2010 року (інвентаризаційна справа № 555). Право власності на зазначену земельну ділянку зареєстроване за відповідачем, а тому в зв`язку з конфліктом між сторонами існує реальний ризик, що відповідач з метою ухилення від виконання рішення відчужить або обтяжить земельну ділянку.
Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 16 жовтня 2025 року заяву задоволено частково. Накладено арешт на земельну ділянку площею 1,9082 га з кадастровим номером 3222484800:02:011:0018, розташовану на території Мироцької сільської ради Бучанського району Київської області, право власності на яку зареєстроване за ОСОБА_1 , до набрання законної сили рішення суду по даній справі. В решті вимог заяви про забезпечення позову - відмовлено.
Не погодившись з ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 16 жовтня 2025 року про забезпечення позову, з апеляційною скаргою звернувся відповідач ОСОБА_1 , який, посилаючись на неповноту з`ясування судом обставин, що мають значення по справі, порушення норм матеріального та процесуального права, просить ухвалу скасувати та відмовити в задоволенні заяви про забезпечення позову.
В доводах апеляційної скарги, зокрема, зазначає, що задовольняючи заяву про забезпечення позову, суд першої інстанції не дав належної оцінки тому, хто звертається до суду із даним позовом, зокрема особа, яка не є стороною оспорюваного правочину. Звертає увагу суду на те, що в матеріалах справи відсутні докази наявності спадкової справи після смерті ОСОБА_5 , є лише спадкова справа після смерті ОСОБА_12 , яка не була власницею спірної земельної ділянки, відсутні докази прийняття спадщини позивачем. Вважає, що суд першої інстанції не переконався, чи дійсно між сторонами виник спір.
Скаржник також вважає необґрунтованими висновки суду першої інстанції про співмірність заходів забезпечення позову, про вжиття яких просив позивач, заявленим позовним вимогам, а також про те, що невжиття таких заходів може утруднити або зробити неможливим виконання рішення суду.
Відзиву на апеляційну скаргу в порядку, передбаченому положеннями статті 360 ЦПК України до суду апеляційної інстанції не надійшло.
Відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду ухвали суду першої інстанції (ч. 3 ст. 360 ЦПК України).
У судовому засіданні представник позивача ОСОБА_2 та третьої особи - ОСОБА_3 - адвокат Тішунін О.А. заперечував проти задоволення скарги, просив залишити ухвалу суду першої інстанції без змін, як законну та обґрунтовану.
Відповідач ОСОБА_1 у судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, 22.04.2026 року подав до Київського апеляційного суду заяву про розгляд справи без його участі.
Керуючись ч. 2 ст. 372 ЦПК України, апеляційний суд вважав за можливе розглядати справу за відсутності відповідача.
Перевіривши законність та обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для залишення апеляційної скарги без задоволення та відсутність підстав для скасування оскаржуваного судового рішення, з огляду на наступне.
Суд першої інстанції, задовольняючи заяву про забезпечення позову, виходив із того, що заявником обґрунтовано наявність зв`язку між запропонованими позивачем заходом забезпечення позову та предметом позовних вимог, тому враховуючи предмет позову та той факт, що відчуження може призвести до утруднення виконання рішення суду в разі задоволення позовних вимог, з урахуванням обставин, на які посилається позивач, а також приймаючи до уваги те, що заходи забезпечення позову мають тимчасовий характер та направлені на захист прав позивача, суд вважає можливим вжити заходи забезпечення позову шляхом накладання арешту на зазначену земельну ділянку.
Колегія суддів апеляційного суду з такими висновками погоджується, оскільки вони відповідають встановленим по справі обставинам та ґрунтуються на вимогах чинного законодавства.
Відповідно до положень ст. 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи може забезпечити позов, якщо невжиття заходів забезпечення може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду, ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся до суду. При цьому заходи забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами (ст. 150 ЦПК України).
Відповідно до ч. 1 ст. 150 ЦПК України, позов забезпечується: 1) накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб; І'1) накладенням арешту на активи, які є предметом спору, чи інші активи відповідача, які відповідають їх вартості, у справах про визнання необґрунтованими активів та їх стягнення в дохід держави; 2) забороною вчиняти певні дії; 3) встановленням обов`язку вчинити певні дії, у разі якщо спір виник із сімейних правовідносин; 4) забороною іншим особам вчиняти дії щодо предмета спору або здійснювати платежі, або передавати майно відповідачеві чи виконувати щодо нього інші зобов`язання; 5) зупиненням продажу арештованого майна, якщо подано позов про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту; 6) зупиненням стягнення на підставі виконавчого документа, який оскаржується боржником у судовому порядку; 8) зупиненням митного оформлення товарів чи предметів; 9) арештом морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги; 10) іншими заходами у випадках, передбачених законами, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.
Забезпечення позову - це вжиття заходів щодо охорони інтересів позивача від можливих недобросовісних дій з боку відповідача (аналогічний висновок міститься у п. 8.8 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18.05.2021 у справі № 914/1570/20).
Забезпечення позову є засобом, спрямованим на запобігання можливим порушенням майнових прав чи охоронюваних законом інтересів юридичної або фізичної особи. Воно полягає у вжитті заходів, за допомогою яких у подальшому гарантується виконання судового рішення або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся до суду. Заходи щодо забезпечення позову обов`язково повинні застосовуватися відповідно до їх мети, з урахуванням безпосереднього зв`язку між предметом позову та заявою про забезпечення позову (аналогічний висновок викладений у постанові Верховного Суду від 02.02.2022 у справі № 910/16868/19).
Згідно ст. 151 ЦПК України у заяві про забезпечення позову повинно бути зазначено предмет позову та обґрунтування необхідності забезпечення позову, захід забезпечення позову, який належить застосувати, з обґрунтуванням необхідності саме такого заходу, ціну позову, про забезпечення якого просить заявник, пропозиції заявника щодо зустрічного забезпечення, інші відомості, потрібні для забезпечення позову.
Як зазначено в п. 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22.12.2006 р. за № 9 «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову», розглядаючи питання про забезпечення позову, суд має пересвідчитися зокрема в тому, що між сторонами дійсно виник спір, а також існує реальна загроза унеможливлення чи ускладнення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.
За своєю правовою природою правовий інститут забезпечення позову покликаний гарантувати особам, які беруть участь у справі, реальну можливість ефективного захисту свого права шляхом дійсного виконання можливого рішення суду у разі задоволення позовних вимог. Саме тому такі заходи покликані забезпечити можливість охорони матеріально-правових інтересів позивача від потенційних недобросовісних дій інших учасників, направлених на ухилення від реального та ефективного виконання судового рішення, в тому числі з метою запобігання труднощам у подальшому виконанні такого рішення.
При вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; ймовірності утруднення виконання або невиконання рішення господарського суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку з вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.
Обґрунтованим для забезпечення позову є підтверджена доказами наявність фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного виду забезпечення позову.
Адекватність заходу до забезпечення позову, що застосовується судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається.
Заходи до забезпечення позову повинні бути співмірними з заявленими позивачем вимогами. Співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів до забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, та майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії.
Обрання належного заходу забезпечення позову, відповідного предмету спору, сприяє дотриманню принципу співвіднесення виду заходу до забезпечення позову з заявленими позивачем вимогами, що зрештою дає змогу досягти збалансованості інтересів сторін та інших учасників судового процесу під час вирішення спору та як наслідок ефективного захисту або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача без порушення або безпідставного обмеження при цьому прав та охоронюваних інтересів інших учасників провадження у справі або осіб, які не є учасниками цього судового процесу (аналогічний висновок міститься у постанові Верховного Суду від 21.08.2020 у справі № 904/2357/20).
Зважаючи на наведені положення, при вирішенні питання про вжиття заходів забезпечення позову суд має дослідити, чи є реальним спір між сторонами, чи існує небезпека ускладнення можливості виконання рішення суду, чи запропонований вид забезпечення є співмірним із заявленими вимогами та чи забезпечує він досягнення мети, задля якої ставиться питання про забезпечення позову.
Єдиною передбаченою законом підставою для застосування заходів забезпечення позову є виключно ризик ускладнення/унеможливлення виконання рішення суду у справі або ефективного поновлення прав та інтересів позивача. При цьому жодного питання по суті спору, в тому числі й щодо обґрунтованості позовних вимог, суд на даній стадії не вирішує.
Предметом забезпечення позову у даній справі є грошові кошти відповідачів, що знаходяться на всіх їх рахунках та майно, яке їм належить, на які ухвалою суду накладено арешт у межах суми позовних вимог з метою забезпечення можливого виконання рішення суду про повернення безпідставно набутого майна (грошових коштів).
Суть доводів апелянта полягає у відсутності підстав для забезпечення позову, оскільки позивач не надав доказів того, що порушені його права, та що суд не дав належної оцінки документам, доданим до заяви.
Надаючи оцінку таким доводам, колегія суддів апеляційного суду, дослідивши долучені до матеріалів справи докази, вважає їх достатніми та належними для висновку про те, що між сторонами існує спір щодо права власності на земельну ділянку.
Так, згідно державного акту на право власності на земельну ділянку від 28.12.2005 року ОСОБА_5 на праві приватної власності належала земельна ділянка площею 1,9082 га з кадастровим номером 3222484800:02:011:0018, розташована на території Мироцької сільської ради Бучанського району Київської області.
ОСОБА_5 помер ІНФОРМАЦІЯ_5 , що підтверджується копією свідоцтва про смерть  НОМЕР_1 від 18.09.2024 р. (а.с. 28)
Після його смерті відкрилась спадщина, до складу якої входить спірна земельна ділянка 3222484800:02:011:0018.
Звертаючись до суду з даним позовом, ОСОБА_13 зазначав, що він є чоловіком ОСОБА_14 , доньки ОСОБА_5 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_5 та не встигла за життя оформити спадщину після померлого батька.
В свою чергу, ОСОБА_15 подав до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_16 ( ОСОБА_8 ), та разом із дітьми померлої: ОСОБА_9 та ОСОБА_17 має право на спадщину, в тому числі і на спірну земельну ділянку.
Поряд із цим, йому стало відомо з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, що земельна ділянка площею 1,9082 га з кадастровим номером 3222484800:02:011:0018 на підставі договору купівлі-продажу від 18.09.2025 року належить відповідачу ОСОБА_1 .
Посилаючись на те, що реєстрація права власності на земельну ділянку була здійснена на підставі сфальсифікованих документів, просив витребувати її з незаконного володіння відповідача.
Зважаючи на вказані обставини, апеляційний суд вважає встановленим, що між сторонами існує майновий спір щодо витребування земельної ділянки. Задоволення позову, у разі ухвалення такого рішення, матиме наслідком скасування державної реєстрації права власності ОСОБА_1 на спірну земельну ділянку. 
З огляду на вказане, обґрунтованими є доводи заявника про те, що невжиття заходів забезпечення позову у вигляді арешту спірного нерухомого майна може мати наслідком ризики неможливості виконання ухваленого по справі рішення суду, в разу відчуження земельної ділянки відповідачем.
Враховуючи приписи ч.1 ст. 317 ЦК України, відповідно до яких власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном, суд апеляційної інстанції вважає, що доводи заявника про можливість утруднення чи неможливості виконання можливого рішення суду, є обґрунтованими, оскільки не вжиття таких заходів забезпечення позову в подальшому може істотно ускладнити чи унеможливити виконання можливого рішення суду, або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача.
Апеляційний суд зауважує, що визначений судом першої інстанції спосіб забезпечення позову у вигляді арешту майна, не позбавляє відповідача права володіння та користування майном, а лише обмежує його право розпорядження вказаним майном до часу ухвалення судом рішення у вказаній справі, що є справедливим по відношенню і до позивача.
В оцінці інших доводів апеляційної скарги колегією суддів враховано, що цивільний процесуальний закон не зобов`язує суд при розгляді питань про забезпечення позову перевіряти обставини, які мають значення для справи, а лише запобігає ситуації, при якій може бути утруднено чи стане неможливим виконання рішення у разі задоволення позову. Види забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду, а таке рішення може бути постановлено тільки відповідно до заявлених позовних вимог.
Тобто, при розгляді питання про забезпечення позову вирішується лише питання про наявність підстав для вжиття заходів забезпечення позову і не вирішуються матеріально-правові вимоги та наперед результат розгляду справи по суті позову.
З наведеного слідує, що питання обґрунтованості позовних вимог перевіряються судом під час розгляду справи по суті і не мають розглядатися при забезпеченні позову, оскільки дана процесуальна дія є оперативним заходом, що вживається для забезпечення виконання судового рішення та/або ефективного захисту (поновлення) прав позивача, які він вважає порушеними.
Враховуючи вищевикладене, колегія суддів дійшла висновку, що підстави для задоволення апеляційної скарги відсутні.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення а судове рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Суд першої інстанції правильно встановив фактичні обставини справи, дав належну оцінку зібраним доказам, вірно послався на закон, що регулює спірні правовідносини, відтак дійшов законної та обґрунтованої позиції при вирішенні справи. Доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження при розгляді справи апеляційним судом. За таких умов підстави для скасування чи зміни рішення суду першої інстанції при апеляційному розгляді відсутні.
Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Ухвалу Києво-Святошинського районного суду Київської області від 16 жовтня 2025 року залишити без змін.
Постанова суду набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.
Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складання повного тексту судового рішення.
Повне судове рішення складене 13.05.2026 року.

Суддя-доповідач Д.О. Таргоній

Судді : О.В. Борисова

С.А. Голуб