УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
07 травня 2026року 
м. Київ
справа №645/2489/25
провадження № 61-5357ск26
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:
Черняк Ю. В. (суддя-доповідач),Коломієць Г. В., Луспеника Д. Д.,
розглянув касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Лисенка Андрія Олександровича, на ухвалу Харківського апеляційного суду від 07 квітня 2026 року у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Діджи фінанс» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,
ВСТАНОВИВ:
У квітні 2025 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Діджи фінанс» (далі - ТОВ «Діджи фінанс») звернулось до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором у розмірі 21 920,41 грн.
Рішенням Немишлянського районного суду м. Харкова від 16 грудня 2025 року у задоволенні позову ТОВ «Діджи фінанс» відмовлено.
Додатковим рішенням Немишлянського районного суду м. Харкова від 08 січня 2026 року заяву представника ОСОБА_1 - адвоката Лисенка А. О., про ухвалення додаткового судового рішення задоволено частково.
Стягнуто із ТОВ «Діджи фінанс» на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу у сумі 5 000 грн.
У задоволенні решти вимог заяви відмовлено.
Постановою Харківського апеляційного суду від 18 березня 2026 року апеляційну скаргу ТОВ «Діджи Фінанс» залишено без задоволення. Рішення Немишлянського районного суду м. Харкова від 16 грудня 2025 року залишено без змін. 
26 березня 2026 року представник ОСОБА_1 - адвокат Лисенко А. О., подав заяву про ухвалення додаткового рішення у частині розподілу судових витрат, понесених під час розгляду справи у суді апеляційної інстанції, у розмірі 15 000 грн.
Ухвалою Харківського апеляційного суду від 07 квітня 2026 року клопотання представника ОСОБА_1 - адвоката Лисенка А. О., про ухвалення додаткового рішення про розподіл витрат на правову допомогу залишено без розгляду.
Ухвала суду апеляційної інстанції мотивована тим, що постанову суду у справі прийнято 18 березня 2026 року, представник заявника отримав її через підсистему «Електронний суд» 19 березня 2026 року, проте із клопотанням про розподіл витрат на правову допомогу звернувся лише 26 березня 2026 року, тобто з пропуском процесуального строку, встановленого частиною восьмою статті 141 ЦПК України. Оскільки доказів поважності причин пропуску строку заявником не наведено, наявні правові підстави для залишення вказаного клопотання без розгляду на підставі частини восьмої статті 141 ЦПК України.
20 квітня 2026 року представник ОСОБА_1 - адвокат Лисенко А. О., подав до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій просить ухвалу Харківського апеляційного суду від 07 квітня 2026 року скасувати, справу направити до суду апеляційної інстанції для продовження розгляду клопотання про ухвалення додаткового рішення у частині розподілу судових витрат.
Касаційна скарга представника ОСОБА_1 - адвоката Лисенка А. О., мотивована тим, що копію постанови суду апеляційної інстанції від 18 березня 2026 року отримано 19 березня 2026 року, а отже, у відповідача були об`єктивні підстави неможливості звернутися у встановлений законом термін. Відповідач заявляв клопотання про поновлення процесуального строку, внаслідок чого заяву про ухвалення додаткового судового рішення подано у межах встановленого законом процесуального строку.
Перевіривши доводи касаційної скарги представника ОСОБА_1 - адвоката Лисенка А. О., колегія суддів дійшла висновку про відмову у відкритті касаційного провадження з таких підстав.
Із оскаржуваного судового рішення та доданих до касаційної скарги матеріалів убачається, що вона є необґрунтованою, а наведені у ній доводи не дають підстав для висновків щодо його незаконності.
Згідно з положеннями статті 59 Конституції України кожен має право на професійну правничу допомогу.
Відповідно до статті 19 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» видами адвокатської діяльності, зокрема, є: надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами.
Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок його обчислення, зміни та умови повернення визначаються у договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховується складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»).
Розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися в ці правовідносини.
Пунктом 3.2 Рішення Конституційного Суду України від 30 вересня 2009 року
№ 23-рп/2009 (у справі за конституційним зверненням громадянина ОСОБА_2 щодо офіційного тлумачення положень статті 59 Конституції України (справа про право на правову допомогу) передбачено, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема, в судах та інших державних органах тощо. Вибір форми та суб`єкта надання такої допомоги залежить від волі особи, яка бажає її отримати. Право на правову допомогу - це гарантована державою можливість кожної особи отримати таку допомогу в обсязі та формах, визначених нею, незалежно від характеру правовідносин особи з іншими суб`єктами права.
Чинне цивільне процесуальне законодавство України визначило критерії, які слід застосовувати при визначенні розміру витрат на правничу допомогу.
Відповідно до статті 137 ЦПК України витрати, пов'язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, у тому числі, гонорар адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаними адвокатом робами (наданими послугами); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, у тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може за клопотанням іншої сторони зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.
У частині третій статті 141 ЦПК України передбачено, що при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов'язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.
У частині восьмій статті 141 ЦПК України зазначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв'язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.
Якщо сторона з поважних причин не може подати докази, що підтверджують розмір понесених нею судових витрат до закінчення судових дебатів у справі, суд за заявою такої сторони, поданою до закінчення судових дебатів у справі, може вирішити питання про судові витрати після ухвалення рішення по суті позовних вимог. Для вирішення питання про судові витрати суд призначає судове засідання, яке проводиться не пізніше двадцяти днів з дня ухвалення рішення по суті позовних вимог. У випадку, визначеному частиною другою цієї статті, суд ухвалює додаткове рішення в порядку, передбаченому статтею 270 цього Кодексу (стаття 246 ЦПК України).
Отже, для відшкодування витрат на професійну правову допомогу, учасник справи зобов'язаний надати суду докази понесення таких витрат до закінчення судових дебатів у справі або протягом п'яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву та подала попередній розрахунок таких витрат.
Водночас суд, вирішуючи питання про стягнення витрат на професійну правничу допомогу, зобов'язаний врахувати подані стороною у строк, визначений частиною восьмою статті 141 ЦПК України, докази, надати їм належну оцінку і лише після цього прийняти відповідне судове рішення з цього питання.
Вимога частини восьмої статті 141 ЦПК України щодо строку та порядку подання доказів про розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити в зв'язку з розглядом справи, має застосовуватися і до справ, що розглядаються в спрощеному провадженні, де судові дебати відсутні.
Подібний правовий висновок викладено у додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15 (провадження № 14-382цс19).
Судом апеляційної інстанції встановлено, що представник ОСОБА_1 - адвокат Лисенко А. О., у відзиві на апеляційну скаргу, поданому 02 лютого 2026 року, просив витрати на правничу допомогу покласти на ТОВ «Діджи Фінанс».
Клопотання про розподіл витрат на правову допомогу представник ОСОБА_1 - адвокат Лисенко А. О., подав до апеляційного суду через підсистему «Електронний суд» 26 березня 2026 року, пропустивши п`ятиденний строк, встановлений частиною восьмою статті 141 ЦПК України
З урахуванням вищенаведеного, Верховний Суд погоджується із висновком суду апеляційної інстанції про те, що заявник пропустив процесуальний строк, встановлений частиною восьмою статті 141 ЦПК України і тому наявні підстави для залишення вказаного клопотання без розгляду.
Крім того, як вбачається із оскаржуваної ухвали суду апеляційної інстанції, на обґрунтування заяви про поновлення строку представник відповідача посилається на некоректну роботу підсистеми «Електронний суду» 20 березня 2026 року у період з 20.00 год. до 22.00 год. 
Верховний Суд погоджується із висновком суду апеляційної інстанції про те, що вказані доводи не є підставою для поновлення строку, оскільки вони не свідчать про неможливість подати клопотання про стягнення витрат на правничу допомогу у строк, встановлений частиною восьмою статті 141 ЦПК України.
Відповідно до абзацу першого, другого частини восьмої статті 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.
Строки, встановлені законом або судом, обчислюються роками, місяцями і днями, а також можуть визначатися вказівкою на подію, яка повинна неминуче настати (стаття 122 ЦПК України).
Перебіг процесуального строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок (стаття 123 ЦПК України).
За таких обставин, перебіг процесуального строку починається протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду, а не із дня отримання судового рішення. 
Враховуючи викладене, безпідставними є доводи касаційної скарги про те, що копію постанови суду апеляційної інстанції від 18 березня 2026 року отримано 19 березня 2026 року, а отже, у відповідача були об`єктивні підстави неможливості звернутися у встановлений законом термін. 
По суті доводи касаційної скарги ґрунтуються на неправильному тлумаченні заявницею норм процесуального права й висновків суду апеляційної інстанції не спростовують, на законність судового рішення не впливають.
Аналіз змісту касаційної скарги та оскаржуваних судових рішень свідчить про необґрунтованість касаційної скарги, оскільки Верховний Суд вже викладав у постанові висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, а суд першої та апеляційної інстанції ухвалили судові рішення із врахуванням такого висновку, а тому у відкритті касаційного провадження слід відмовити.
Відповідно до пункту 5 частини другої статті 394 ЦПК України у разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу суд може визнати таку касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо Верховний Суд уже викладав у своїй постанові висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку (крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку або коли Верховний Суд вважатиме за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права 
у подібних правовідносинах).
Керуючись пунктом 5 частини другої статті 394 ЦПК України, частинами першою, шостою статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду
УХВАЛИВ:
У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою представника ОСОБА_1 - адвоката Лисенка Андрія Олександровича, на ухвалу Харківського апеляційного суду від 07 квітня 2026 року у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Діджи фінанс» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором відмовити.
Копію ухвали та додані до скарги матеріали надіслати заявникові.
Ухвала суду касаційної інстанції оскарженню не підлягає.
Судді: Ю. В. Черняк
Г. В. Коломієць
Д. Д. Луспеник