Справа № 125/249/25
Провадження № 22-ц/801/1292/2026
Категорія: 68
Головуючий у суді 1-ї інстанції Хитрук В. М.
Доповідач:Войтко Ю. Б.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 червня 2026 року	Справа № 125/249/25	м. Вінниця	

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з цивільних справ:
головуючого (судді-доповідача): Войтка Ю. Б.,
суддів Стадника І. М., Матківської М. В.,
з участю секретаря судового засідання: Кахно О. А.,
розглянув у відкритому судовому засіданні в залі суду № 2 апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Барського районного суду Вінницької області від 23 березня 2026 року, ухвалене під головуванням судді Хитрука В. М. в залі суду в м. Бар Вінницької області, 
в цивільній справі № 125/249/25 за позовом ОСОБА_2 , ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору: Служба у справах дітей Барської міської ради Вінницької області про усунення перешкод у спілкуванні з онуком шляхом встановлення порядку участі у вихованні онука,
встановив:
Короткий зміст позовних вимог
У лютому 2025 року ОСОБА_2 та ОСОБА_3 звернулись в суд із вказаним позовом до ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору: Служба у справах дітей Барської міської ради Вінницької області про усунення перешкод у спілкуванні з онуком шляхом встановлення порядку участі у вихованні онука. 
Позов мотивований тим, що син позивачів, ОСОБА_4 , перебував у фактичних шлюбних відносинах із відповідачкою ОСОБА_1 . Від цих відносин народився син ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який є онуком позивачів.
З моменту народження дитини позивачі брали активну участь у її вихованні та догляді. Вони підтримували сім`ю сина, забезпечували онука та його матір необхідними речами, одягом, іграшками та іншими потребами.
Коли дитині виповнилося близько півтора року, її батьки прийняли рішення виїхати на роботу до Польщі та залишили сина під опікою позивачів. Протягом цього часу позивачі повністю забезпечували онука всім необхідним для його проживання, розвитку та виховання. Вони щоденно піклувалися про дитину, займалися її розвитком, читали книги, навчали буквам, цифрам, кольорам, проводили з нею дозвілля та створювали належні умови для гармонійного розвитку. У будинку позивачів для онука облаштовано окрему кімнату з необхідними речами та іграшками.
Після досягнення дитиною трирічного віку її батьки повернулися із заробітків та вирішили придбати житло для спільного проживання. Згодом сімейні стосунки між сином позивачів та відповідачкою припинилися.
24 лютого 2022 року, після початку повномасштабної збройної агресії російської федерації проти України, батько дитини ОСОБА_4 став на захист держави.
Після припинення стосунків із сином позивачів відповідачка почала чинити позивачам перешкоди у спілкуванні з онуком. Незважаючи на неодноразові звернення позивачів із проханням надати можливість бачитися та спілкуватися з дитиною, відповідачка без належних підстав відмовляє їм у цьому, не відповідає на телефонні дзвінки, заблокувала їхні номери телефонів та фактично обмежила будь-які контакти з онуком.
З метою врегулювання спору в позасудовому порядку позивачі звернулися до Служби у справах дітей Барської міської ради. Однак їм було роз`яснено, що вирішення питання щодо участі баби та діда у вихованні дитини та визначення порядку спілкування з нею належить до компетенції суду.
На думку позивачів, створення відповідачкою перешкод у спілкуванні з онуком порушує їхні права як баби та діда, передбачені законом, а також не відповідає найкращим інтересам дитини, яка має право підтримувати родинні зв`язки з близькими родичами.
У зв`язку з наявністю перешкод з боку відповідачки у реалізації їхнього права на спілкування з онуком позивачі змушені звернутися до суду з даним позовом та просять усунути такі перешкоди шляхом встановлення порядку їхньої участі у вихованні ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , визначивши графік спілкування баби та діда з онуком і надавши їм можливість підтримувати з ним регулярні особисті контакти.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Рішенням Барського районного суду Вінницької області від 23 березня 2026 року позов задоволено частково.
Усунуто перешкоди у спілкуванні баби та діда з онуком встановивши порядок участі баби ОСОБА_2 та діда ОСОБА_3 у вихованні малолітнього онука ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . 
Встановлено систематичний графік побачень бабі ОСОБА_2 та діду ОСОБА_3 з онуком ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , два рази на місяць в першу та третю суботу кожного місяця з можливою ночівлею, з 10 години суботи до 15 години неділі, попередньо погодивши місце та умови зустрічей з матір`ю дитини ОСОБА_1 (за виключенням часу, коли дитина буде знаходитись на лікуванні, навчанні, тренуванні, змаганнях та інших заходах, пов`язаних з її духовним, фізичним та моральним розвитком); зустріч з онуком на другий день таких свят: Новий рік, Різдво, Пасха (за умови вихідного дня). 
Забезпечено можливість бабі ОСОБА_2 та діду ОСОБА_3 привітати онука ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у його день народження; забезпечено можливість онуку ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , за його бажанням, привітати бабу та діда в день їх народження (діда/баби - 10 березня/ 04 серпня з 15 год. до 21 години). 
Надано можливість бабі ОСОБА_2 та діду ОСОБА_3 вільно спілкуватися з онуком ОСОБА_5 засобами телефонного зв`язку та через мобільні додатки.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судовий збір в сумі 1 211 грн. 20 коп. 
Рішення суду мотивовано тим, що відповідно до статті 51 Конституції України, статей 5, 7, 257, 263 СК України, статті 291 ЦК України, положень Конвенції про права дитини та Закону України «Про охорону дитинства», баба і дід мають право на спілкування з онуком та участь у його вихованні, а особи, з якими проживає дитина, не вправі безпідставно перешкоджати реалізації цього права.
Судом установлено, що між сторонами існує спір щодо порядку спілкування позивачів з онуком, а відповідач заперечує проти визначення такого порядку. Сам факт звернення позивачів до суду та наявність заперечень відповідача свідчать про існування перешкод у реалізації позивачами свого права на спілкування з дитиною.
Доводи відповідача про відсутність перешкод у спілкуванні та про те, що задоволення позову суперечитиме інтересам дитини, суд відхилив як недоведені. При цьому суд врахував, що право дитини на сімейне виховання включає право підтримувати зв`язки з бабою та дідом, а будь-яких обставин, які б свідчили про негативний вплив такого спілкування на дитину, матеріали справи не містять.
Оцінивши докази у їх сукупності, врахувавши вік дитини, необхідність збереження родинних зв`язків та принцип найкращого забезпечення інтересів дитини, суд дійшов висновку про наявність підстав для усунення перешкод у спілкуванні позивачів з онуком та визначення порядку їх участі у його вихованні. Визначений судом спосіб спілкування є розумним, збалансованим, відповідає інтересам дитини та забезпечує підтримання її зв`язків з близькими родичами.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги
Не погодившись із таким рішенням, відповідач ОСОБА_1 , вважаючи його незаконним та необґрунтованим, подала апеляційну скаргу, просить рішення суду першої інстанції скасувати, а справу направити на розгляд за правилами територіальної підсудності до Тульчинського районного суду Вінницької області. Також подала клопотання про з`ясування думки дитини.

Рух справи в суді апеляційної інстанції
Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями Вінницького апеляційного суду від 20 квітня 2026 року для розгляду цієї справи визначено склад колегії суддів: головуючий суддя ОСОБА_6 , судді: Матківська М. В., Стадник І. М.
Ухвалою Вінницького апеляційного суду від 24 квітня 2026 року відкрито апеляційне провадження у справі.
Ухвалою Вінницького апеляційного суду від 13 травня 2026 року справу призначено до розгляду 09 червня 2026 року о 11:40 год. 

Аргументи учасників справи
Доводи особи, яка подала апеляційну скаргу.
Апеляційна скарга мотивована тим, що рішення суду першої інстанції ухвалене з порушенням норм процесуального та матеріального права.
Скаржник насамперед зазначає, що справа була розглянута з порушенням правил територіальної підсудності, оскільки відповідач з 31 травня 2012 року зареєстрована та проживає у с. Юрківка Тульчинського району Вінницької області, а тому справа підлягала розгляду Тульчинським районним судом Вінницької області. На думку скаржника, Барський районний суд належним чином не перевірив місце реєстрації відповідача, що призвело до неправильного визначення підсудності та є підставою для скасування рішення.
Крім того, скаржник вважає, що суд безпідставно поклав в основу рішення висновок органу опіки та піклування, який є недостатньо обґрунтованим. У висновку не відображено думку дитини щодо спілкування з дідом та бабою, не зазначено, чи бажає дитина залишатися у них з ночівлею, а також не додано документів, на підставі яких такий висновок був складений.
Також апелянт зазначає, що ні орган опіки та піклування, ні суд не врахували обставини, на які посилалася відповідачка, а саме: дитина тривалий час проживає разом із матір`ю, звикла до свого середовища, а позивачі протягом тривалого часу не підтримували належного зв`язку з онуком. У зв`язку з цим скаржник вважає, що суд повинен був встановити адаптаційний період тривалістю від шести до дванадцяти місяців, протягом якого зустрічі дитини з дідом та бабою мали б відбуватися у присутності матері та без права залишення дитини на ночівлю.
Окремо апелянт наголошує, що суд першої інстанції не з`ясував думку дитини щодо порядку спілкування з дідом та бабою, хоча, на його переконання, дитина вже здатна висловити власну позицію. Посилаючись на статтю 171 СК України, практику Верховного Суду та Європейського суду з прав людини, скаржник вважає, що думка дитини мала бути обов`язково врахована при вирішенні спору.
Також скаржник вказує на відсутність належних доказів того, що відповідачка чинить позивачам перешкоди у спілкуванні з онуком. На його думку, позивачі не надали жодних доказів таких перешкод, не зверталися до компетентних органів зі скаргами та не підтвердили свої доводи належними доказами, а тому підстави для задоволення позову були відсутні.
З огляду на наведене апелянт просить рішення суду першої інстанції скасувати.

Доводи осіб, які подали відзив на апеляційну скаргу
У відзиві на апеляційну скаргу позивачі просять залишити її без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін, посилаючись на його законність та обґрунтованість. Зокрема просили відмовити у прийнятті та дослідженні нового доказу, поданого скаржником на стадії апеляційного провадження та вирішувати питання щодо клопотання скаржника про з`ясування думки дитини з урахуванням допущених порушень порядку його подання та за умови дотримання вимог процесуального закону.

Позиція учасників справи у судовому засіданні
Відповідач ОСОБА_1 та її представник Зубань О. О. в судовому засіданні вимоги апеляційної скарги підтримали в повному обсязі та просили її задовольнити. 
Позивач ОСОБА_2 та представник позивачів - адвокат Цвень М. О. заперечили щодо задоволення вимог апеляційної скарги, просили рішення суду першої інстанції залишити без змін.
Представник Служби у справах дітей Барської міської ради Вінницької області належним чином повідомлений про дату, час і місце розгляду справи, у судове засідання не з`явився, заяв чи клопотань про відкладення подав. 
Інші учасники справи, будучи належним чином повідомленими про дату, час і місце розгляду справи, у судове засідання не з`явилися; заяв чи клопотань не подавали.
За правилами частини другої статті 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Щодо клопотання ОСОБА_1 про з`ясування думки дитини, то враховуючи думку позивача ОСОБА_2 та представника позивачів ОСОБА_7 клопотання судом задоволено.

Фактичні обставини, встановлені судом
Судом установлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_4 є батьками малолітнього ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , а позивачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 — його бабою та дідом.
Із матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_2 позитивно характеризується за місцем проживання та роботи, працює вихователем Мигалівецької гімназії Барської міської ради, має вищу кваліфікаційну категорію та користується авторитетом у колективі.
Відповідно до акта обстеження умов проживання від 27 січня 2025 року № 7 за місцем проживання позивачів створені належні умови для перебування малолітньої дитини. Згідно з довідкою Мигалівецького старостинського округу № 22 від 27 січня 2025 року до складу сім`ї ОСОБА_2 входить, зокрема, онук ОСОБА_5 .
Органом опіки та піклування виконавчого комітету Барської міської ради надано Висновок про визначення способу участі у вихованні та спілкуванні баби та діда ОСОБА_2 , ОСОБА_3 з онуком ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , згідно якого орган опіки та піклування вважає за доцільне визначити бабі та діду ОСОБА_2 та ОСОБА_3 спосіб участі у вихованні та спілкуванні з онуком ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 : встановити систематичний графік побачень з онуком в першу суботу кожного місяця з можливою ночівлею, з 10 години суботи до 15 години неділі, зустріч з онуком на другий день таких свят: Новий рік, Різдво, Пасха (за умови вихідного дня), можливість привітати онука у його день народження; можливість онуку привітати бабу та діда в день їх народження, попередньо погодивши місце та умови зустрічей з матір`ю дитини ОСОБА_1 . 

Позиція суду апеляційної інстанції
Апеляційний суд у складі судової колегії, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи і обговоривши підстави апеляційної скарги, дійшов таких висновків.
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Відповідно до вимог частин першої і другої статті 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Критерії оцінки правомірності оскаржуваного судового рішення визначені в статті 263 ЦПК України, відповідно до яких судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Указаним вимогам рішення суду першої інстанції відповідає.
Мотиви, з яких виходить суд апеляційної інстанції, та застосовані норми права
Статтею 2 ЦПК України визначено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав і інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Згідно з частиною першою статті 4 ЦПК України, частиною першою статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання в порядку встановленому ЦПК України.
Частиною першою статті 16 ЦК України встановлено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Положеннями частини першої статті 4, статей 12, 13 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів і на власний розсуд розпоряджається своїми правами щодо предмета спору. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.
Способи захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють як закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав, як вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів дається в статті 16 ЦК України.
Положеннями статей 55, 124 Конституції України та статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, передбачено, що кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом, зокрема таким, що відповідає змісту порушеного права, характеру його порушення та наслідкам, спричиненим цим порушенням.
Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.
У частинах першій, другій статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року (далі - Конвенція), передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.
Відповідно до частини першої статті 18, частини першої статті 27 Конвенції держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини.
Згідно з частинами восьмою, дев`ятою та десятою статті 7 СК України регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Кожен учасник сімейних відносин має право на судовий захист.
Положеннями статті 257 СК України визначено, що баба, дід, прабаба, прадід мають право спілкуватися зі своїми внуками, правнуками, брати участь у їх вихованні. Батьки та інші особи, з якими проживає дитина, не мають права перешкоджати у здійсненні бабою, дідом, прабабою, прадідом своїх прав щодо виховання внуків, правнуків. Якщо такі перешкоди чиняться, баба, дід, прабаба, прадід мають право на звернення до суду з позовом про їх усунення.
Відповідно до статті 263 СК України спір щодо участі баби, діда, прабаби, прадіда, брата, сестри, мачухи, вітчима у вихованні дитини вирішується судом відповідно до статті 159 цього Кодексу.
За правилами частини другої статті 159 СК України, суд визначає способи участі у вихованні дитини (періодичні чи систематичні побачення, можливість спільного відпочинку, відвідування дитиною місця проживання тощо), місце та час їхнього спілкування з урахуванням ставлення батьків до виконання своїх обов`язків, особистої прихильності дитини, її віку, стану здоров`я та інших обставин, що мають істотне значення. В окремих випадках, якщо це викликано інтересами дитини, суд може обумовити побачення з дитиною присутністю іншої особи.
Одним із найважливіших прав дитини є право на сімейне виховання. Право дитини на сімейне виховання включає також право на спілкування з іншими членами сім`ї: дідом, бабою, братами, сестрами, іншими родичами.
Питання справедливої рівноваги між інтересами батьків та інтересами дитини неодноразово аналізувалося Європейським судом з прав людини (далі - ЄСПЛ), практика якого відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» і частини четвертої статті 10 ЦПК України застосовується судом як джерело права.
У рішенні ЄСПЛ у справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага (§ 54), і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, стаття 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини (рішення ЄСПЛ у справі «Johansen v. Norway» від 07 серпня 1996 року, § 78).
Отже, положення про рівність прав та обов`язків батьків у вихованні дитини не може тлумачитися на шкоду інтересам дитини.
У справах зі спорів щодо участі батьків у вихованні та спілкуванні з дитиною узагальнений та формальний підхід є неприпустимим, оскільки сама наявність спору з цього приводу є суттєвим інструментом впливу, особливо у відносинах між колишнім (фактичним) подружжям, який може використовуватися не в інтересах дитини. Кожна справа потребує детального вивчення ситуації, врахування різноманітних чинників, які можуть вплинути на інтереси дитини, у тому числі її думки, якщо вона відповідно до віку здатна сформулювати власні погляди.
Положення статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод поширюються, у тому числі, і на відносини між бабою, дідом та онуками, якщо між ними існують достатньо тісні зв`язки (рішення ЄСПЛ у справі «Kruskic v. Croatia» від 25 листопада 2014 року, §108). ЄСПЛ зазначає, що держава повинна, за загальним правилом, забезпечити збереження сімейного зв`язку там, де він існує. Відносини між бабою, дідом і онуками за своїм характером відрізняються від відносин між батьками і дітьми і, зокрема вимагають меншого ступеня захисту. Право на повагу до сімейного життя баби, діда у відносинах з їхніми онуками передбачає, у першу чергу, право підтримувати звичайні стосунки з онуками, навіть якщо такий контакт зазвичай відбувається за згодою особи, яка має батьківську відповідальність» (рішення ЄСПЛ у справі «Bogonosovy v. Russia» від 05 березня 2019 року, § 82).
Подібні правові висновки щодо врахування найкращих інтересів дитини висловлені у рішенні ЄСПЛ від 23 липня 2019 року у справі «Швець проти України» (заява № 22208/17), а також у постанові Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного суду від 12 квітня 2021 року у справі № 638/12278/15, провадження № 61-14491сво20.
Апеляційний суд виходить із того, що під час вирішення спорів, пов`язаних із вихованням дітей та визначенням порядку спілкування з ними членів сім`ї, визначальним критерієм є забезпечення найкращих інтересів дитини. Саме інтереси дитини, а не особисті конфлікти між дорослими, повинні бути покладені в основу судового рішення.
Відповідно до статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.
Згідно зі статтею 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.
Відповідно до частин другої та третьої статті 5 Сімейного кодексу України держава забезпечує пріоритет сімейного виховання дитини, заохочує та підтримує материнство і батьківство, а при регулюванні сімейних відносин максимально враховує інтереси дитини.
Судом було задоволено клопотання відповідача ОСОБА_1 щодо з`ясування думки дитини, проте дитина практично не відповіла на питання, перед кожним питанням постійно дивився на матір чекаючи схвалення від неї. Зазначене свідчить про значний вплив матері на дитину та неможливість з`ясування дійсної дитини щодо виниклого спору.
Апеляційний суд наголошує, що дитина є найбільш вразливою стороною будь-якого сімейного конфлікту, оскільки саме на неї покладаються найбільші емоційні наслідки спорів між дорослими. Тому під час розгляду цієї категорії справ суд повинен забезпечити справедливий баланс між правами батьків, інших членів сім`ї та, насамперед, інтересами самої дитини.
Із матеріалів справи вбачається, що між сторонами склалися конфліктні відносини, унаслідок яких вони не змогли досягти згоди щодо порядку спілкування баби та діда з онуком та їх участі у його вихованні. Саме з метою врегулювання цього спору позивачі звернулися до суду із позовом про усунення перешкод у спілкуванні з онуком та визначення конкретного порядку їх участі у його вихованні.
Під час розгляду справи судом першої інстанції встановлено, що позивачі є бабою та дідом малолітнього ОСОБА_5 , підтримують з ним родинний зв`язок, виявляють щире бажання брати участь у його вихованні та розвитку, цікавляться його життям та прагнуть зберегти з ним емоційний зв`язок.
Також судом установлено, що позивачі позитивно характеризуються за місцем проживання та роботи, мають належні житлово-побутові умови для перебування дитини. Будь-яких доказів того, що вони ведуть аморальний спосіб життя, мають шкідливі звички, які можуть негативно вплинути на дитину, перебувають на обліках у медичних закладах або становлять небезпеку для фізичного чи психологічного розвитку дитини, матеріали справи не містять.
Навпаки, під час розгляду справи не встановлено жодних обставин, які б свідчили про негативне ставлення позивачів до онука або про те, що їх спілкування з дитиною суперечить її інтересам чи може завдати шкоди її фізичному, психічному або моральному розвитку.
Відповідно до частини першої статті 257 Сімейного кодексу України баба, дід, прабаба, прадід мають право спілкуватися зі своїми внуками, правнуками та брати участь у їх вихованні.
Частиною другою статті 257 Сімейного кодексу України встановлено, що батьки чи інші особи, з якими проживає дитина, не мають права перешкоджати бабі, дідові, прабабі, прадідові у здійсненні їх прав щодо виховання внуків та правнуків. У разі вчинення таких перешкод зазначені особи мають право звернутися до суду за захистом свого права.
Крім того, відповідно до статті 263 Сімейного кодексу України спір щодо участі баби, діда, прабаби, прадіда у вихованні дитини вирішується судом відповідно до положень статті 159 цього Кодексу.
Згідно з частиною другою статті 159 Сімейного кодексу України суд визначає способи участі у вихованні дитини, місце та час спілкування з нею, а в окремих випадках, якщо цього вимагають інтереси дитини, може обумовити побачення з дитиною присутністю іншої особи.
Із наведених норм права вбачається, що присутність іншої особи під час спілкування родичів з дитиною не є загальним правилом, а допускається лише у виняткових випадках за наявності обставин, які свідчать про необхідність такого обмеження саме в інтересах дитини.
Разом із тим відповідачкою не надано належних та допустимих доказів того, що спілкування позивачів з онуком без її присутності може негативно вплинути на дитину або створити загрозу її психологічному чи фізичному благополуччю. В той же час, на думку суду, присутність матері на побаченні та наявність неприязних стосунків сторін, що мало прояв й в суді апеляційної інстанції, може негативно вплинути на дитину. 
Твердження про необхідність встановлення адаптаційного періоду фактично ґрунтуються на припущеннях та суб`єктивному баченні відповідачки, тоді як жодними висновками психологів, лікарів чи іншими доказами такі доводи не підтверджені.
Апеляційний суд також враховує правовий висновок, викладений у постанові Верховного Суду від 20 липня 2022 року у справі № 654/2895/19, провадження № 61-7838св21, відповідно до якого під час розгляду позовних вимог про визначення способу участі бабусі чи дідуся у вихованні онука обов`язковою є наявність письмового висновку органу опіки та піклування, який підлягає врахуванню судом під час ухвалення рішення, якщо такий висновок не суперечить інтересам дитини та є достатньо обґрунтованим.
На виконання вимог частини п`ятої статті 19 Сімейного кодексу України орган опіки та піклування надав суду письмовий висновок щодо способу участі баби та діда у вихованні та спілкуванні з онуком. Під час апеляційного перегляду справи не встановлено обставин, які б свідчили про його невідповідність інтересам дитини.
Водночас апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що право баби та діда на спілкування з онуком не є абсолютним та має реалізовуватися з урахуванням прав батьків.
Відповідно до статті 151 Сімейного кодексу України саме батьки мають переважне право перед іншими особами на особисте виховання дитини.
Саме тому під час визначення порядку спілкування баби та діда з онуком суд першої інстанції обґрунтовано врахував необхідність забезпечення балансу між правами матері дитини та правами позивачів як близьких родичів.
Судом правильно враховано вік дитини, її режим дня, потребу у стабільному середовищі розвитку, рівень сформованих родинних зв`язків, особливості взаємовідносин між сторонами та інші обставини, що мають істотне значення для справи.
При цьому місцевий суд не погодився із запропонованим позивачами порядком спілкування в повному обсязі та частково обмежив заявлені вимоги, виходячи саме з інтересів дитини, що свідчить про індивідуальний підхід до вирішення спору та належну оцінку всіх обставин справи.
Апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що особисті конфлікти між дорослими не можуть бути підставою для фактичного позбавлення дитини можливості підтримувати родинні зв`язки зі своїми близькими родичами.
Збереження таких зв`язків відповідає інтересам дитини, сприяє її гармонійному розвитку, формуванню сімейних цінностей, почуття родинної приналежності та отриманню додаткової моральної підтримки з боку близьких людей.
Матеріали справи не містять доказів того, що спілкування позивачів з онуком морально травмує дитину, негативно впливає на її психоемоційний стан, здоров`я чи розвиток. Натомість установлено, що позивачі послідовно виявляють бажання підтримувати стосунки з онуком та брати участь у його вихованні.
За таких обставин апеляційний суд вважає правильним висновок суду першої інстанції про наявність підстав для усунення перешкод у спілкуванні позивачів з онуком та визначення конкретного порядку їх участі у його вихованні.
Визначений судом порядок спілкування є розумним, збалансованим та таким, що враховує інтереси всіх учасників спірних правовідносин, але насамперед відповідає найкращим інтересам дитини. Він забезпечує можливість підтримання та розвитку родинних зв`язків між онуком, бабою та дідом, водночас не порушуючи переважного права матері на виховання дитини та не створюючи перешкод для належного виконання нею батьківських обов`язків.
Таким чином, колегія суддів доходить висновку, що суд першої інстанції повно і всебічно з`ясував обставини справи, правильно застосував норми матеріального права, належним чином оцінив наявні докази та дійшов обґрунтованого висновку про часткове задоволення позову. Підстав для іншої оцінки встановлених обставин чи для скасування або зміни рішення суду в межах доводів апеляційної скарги колегія суддів не вбачає. Рішення суду першої інстанції є законним, обґрунтованим та таким, що відповідає найкращим інтересам дитини, з чим апеляційний суд повністю погоджується.
Колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги про те, що справа була розглянута з порушенням правил територіальної підсудності.
Як убачається з матеріалів справи, звертаючись із позовом до Барського районного суду Вінницької області, позивачі навели обставини та правові підстави, з якими пов`язували визначення територіальної юрисдикції саме цього суду. Під час вирішення питання про відкриття провадження суд першої інстанції перевірив дотримання правил підсудності та, встановивши відсутність перешкод для розгляду справи, відкрив провадження у справі.
При цьому відповідачка була належним чином повідомлена про розгляд справи, отримала копію позовної заяви та ухвалу про відкриття провадження, а відтак була обізнана як про зміст позовних вимог, так і про розгляд справи саме Барським районним судом Вінницької області.
Відповідно до ст. 378 ЦПК України судове рішення, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню з направленням справи на розгляд за встановленою законом підсудністю, якщо рішення прийнято судом з порушенням правил територіальної юрисдикції (підсудності).
Справа не підлягає направленню на новий розгляд у зв`язку з порушеннями правил територіальної юрисдикції (підсудності), якщо учасник справи, який подав апеляційну скаргу, при розгляді справи судом першої інстанції без поважних причин не заявив про непідсудність справи.
Матеріали справи свідчать, що відповідачка протягом усього розгляду справи користувалася правничою допомогою представника, подавала процесуальні документи, надавала докази, висловлювала заперечення проти позову та брала активну участь у судовому розгляді. Водночас ні сама відповідачка, ні її представник не заявляли заперечень щодо територіальної підсудності справи, не порушували питання про передачу справи на розгляд іншого суду та не оскаржували ухвалу про відкриття провадження з підстав порушення правил підсудності.
Лише після ухвалення рішення не на свою користь відповідачка вперше послалася на порушення правил територіальної підсудності. Така процесуальна поведінка свідчить про те, що під час розгляду справи судом першої інстанції відповідачка фактично погоджувалася з розглядом спору саме цим судом та не вбачала порушення своїх процесуальних прав.
Крім того, доводи апеляційної скарги ґрунтуються на витягу з реєстру територіальної громади, який не подавався до суду першої інстанції та не був предметом його дослідження.
Сама по собі обставина реєстрації відповідачки за певною адресою не свідчить про безумовне порушення судом правил територіальної підсудності та не може бути підставою для скасування рішення за відсутності належних і допустимих доказів такого порушення, а також за умови, що питання підсудності було предметом перевірки суду при відкритті провадження та не оспорювалося учасниками справи під час її розгляду.
За таких обставин колегія суддів дійшла висновку, що доводи апеляційної скарги про розгляд справи з порушенням правил територіальної підсудності є необґрунтованими, не підтверджуються матеріалами справи та не спростовують законності оскаржуваного рішення. Підстав для висновку про порушення судом першої інстанції норм процесуального права у цій частині колегією суддів не встановлено.
Колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції безпідставно поклав в основу рішення висновок органу опіки та піклування, який, на думку апелянта, є недостатньо обґрунтованим.
Відповідно до частини п`ятої статті 19 СК України висновок органу опіки та піклування є одним із доказів у справі та підлягає оцінці судом у сукупності з іншими доказами. При цьому суд не пов`язаний таким висновком і має право не погодитися з ним, якщо він є недостатньо обґрунтованим або суперечить інтересам дитини.
Зі змісту оскаржуваного рішення вбачається, що суд першої інстанції не обмежився формальним посиланням на висновок органу опіки та піклування, а дослідив усі наявні у справі докази, зокрема пояснення сторін, письмові докази, характеристики, документи щодо умов проживання позивачів та інші обставини, які мають значення для правильного вирішення спору. Висновок органу опіки та піклування був оцінений судом поряд з іншими доказами, а не покладений в основу рішення як єдина підстава для задоволення позову.
Посилання апелянта на те, що у висновку не відображено думку дитини та не додано документи, на підставі яких його складено, самі по собі не свідчать про його недопустимість чи необґрунтованість та не спростовують установлених судом обставин справи.
Колегія суддів також відхиляє доводи апеляційної скарги про те, що судом та органом опіки та піклування не враховано обставини тривалого проживання дитини разом із матір`ю, її адаптацію до існуючого середовища та необхідність встановлення адаптаційного періоду тривалістю від шести до дванадцяти місяців.
Як убачається з матеріалів справи, зазначені обставини були відомі суду першої інстанції та враховувалися під час вирішення спору. Разом з тим будь-яких належних і допустимих доказів того, що безпосереднє спілкування дитини з бабою та дідом без присутності матері може завдати шкоди її психічному чи емоційному стану, відповідачкою не надано.
Самі лише припущення про можливу негативну реакцію дитини не можуть бути підставою для істотного обмеження права баби та діда на спілкування з онуком. Встановлення адаптаційного періоду є доцільним лише за наявності підтверджених обставин, які свідчать про необхідність такого обмеження в інтересах дитини. Матеріали справи таких обставин не містять.
Безпідставними є й доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції не з`ясував думку дитини.
Відповідно до статті 171 СК України дитина має право бути вислуханою з питань, що стосуються її особисто та сім`ї. Разом з тим обов`язок заслухати дитину не є абсолютним та має вирішуватися з урахуванням її віку, рівня розвитку, здатності сформувати та висловити власну позицію, а також характеру спору.
На момент розгляду справи дитині виповнилося шість років. Сам по собі вік дитини не свідчить про обов`язковість її безпосереднього опитування судом у кожній категорії сімейних спорів. При цьому матеріали справи не містять даних про те, що не з`ясування думки дитини призвело до неправильного вирішення спору або порушення її прав та інтересів.
Більше того, предметом даного спору не було визначення місця проживання дитини, відібрання дитини чи інше питання, яке б істотно змінювало умови її життя. Спір стосувався визначення порядку спілкування баби та діда з онуком, що саме по собі спрямоване на підтримання та розвиток родинних зв`язків дитини.
Не заслуговують на увагу і доводи апеляційної скарги про відсутність доказів перешкод у спілкуванні позивачів з онуком.
Як правильно зазначив суд першої інстанції, між сторонами існує реальний спір щодо порядку спілкування баби та діда з дитиною. Відповідачка фактично заперечувала проти запропонованого позивачами способу участі у вихованні онука та не погоджувалася на їх безперешкодне спілкування з дитиною.
Сам факт виникнення спору між сторонами щодо реалізації права баби та діда на спілкування з онуком та необхідність звернення до суду за захистом цього права свідчать про наявність перешкод у його реалізації. Відсутність звернень до поліції чи інших органів не спростовує наявності такого спору та не є обов`язковою умовою для звернення до суду з відповідним позовом.
Також колегія суддів не погоджується з доводами апеляційної скарги про обрання позивачами неналежного способу захисту.
Згідно зі статтями 257, 263 та 159 СК України у разі виникнення перешкод у спілкуванні баби та діда з онуком суд не лише констатує факт наявності таких перешкод, а й визначає конкретний спосіб участі у вихованні дитини, місце, час та порядок спілкування.
Отже, вимоги про усунення перешкод у спілкуванні з дитиною та визначення порядку участі у її вихованні є взаємопов`язаними та фактично становлять єдиний комплексний спосіб захисту порушеного права.
Саме встановлення конкретного графіка та порядку спілкування є тим механізмом, за допомогою якого усуваються існуючі перешкоди. Без визначення такого порядку рішення про усунення перешкод було б декларативним та не забезпечувало б реального захисту прав позивачів.
Таким чином, вимоги позивачів не є суперечливими чи неправильно об`єднаними. Навпаки, вони логічно пов`язані між собою, випливають з одного спірного правовідношення та спрямовані на досягнення єдиної мети — забезпечення права баби та діда на спілкування з онуком і участь у його вихованні з урахуванням найкращих інтересів дитини.
За таких обставин наведені в апеляційній скарзі доводи не спростовують правильності висновків суду першої інстанції, зводяться переважно до незгоди апелянта з наданою судом оцінкою доказів та не містять підстав для скасування оскаржуваного рішення.
Посилання сторони відповідача на неврахування судом першої інстанції висновків, викладених у постановах Верховного Суду, зазначених у апеляційній скарзі, відхиляються колегією суддів, оскільки судове рішення у справі, яка переглядається, з урахуванням встановлених судом фактичних обставин, не суперечать висновкам, на які посилається апелянт у апеляційній скарзі.
Згідно з частинами першою, п`ятою, шостою статті 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Колегія суддів зазначає, що апелянт не надала суду достатніх, належних і допустимих доказів існування обставин, на які вона посилається як на підставу своїх заперечень проти оскаржуваного судового рішення та доводів апеляційної скарги.
Апеляційний суд звертає увагу на сталу практику Верховного Суду, що в такій категорії справ, незалежно від вирішення спору, сторони не позбавлені в майбутньому права на зміну встановленого судом способу участі у вихованні дітей із врахуванням змін поведінки позивачів, відповідних вікових змін дітей, їх розвитку та потреб, що буде відповідати, насамперед, засадам якнайкращого забезпечення інтересів дітей (див. постанову від 29 травня 2024 року в справі № 354/608/15).
Доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судоми норм матеріального права і порушення норм процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи, а спрямовані виключно на доведення необхідності переоцінки доказів і встановлених на їх підставі обставин.

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції
Враховуючи вищевикладене апеляційний суд дійшов до висновку, що судом першої інстанції надана правильна оцінка доказам, що були предметом дослідження в судовому засіданні суду першої інстанції, ним повно і об`єктивно з`ясовані дійсні обставини справи, перевірені доводи і заперечення сторін зібраними у справі доказами, яким надана належна правова оцінка. 
Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року.
Отже колегія суддів вважає за необхідне залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції в оскаржуваній частині - без змін.

Щодо судових витрат
Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України, статті 141 ЦПК України суд розподіляє судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.
Оскільки апеляційна скарга залишається без задоволення, то відповідно до частини тринадцятої статті 141 ЦПК України в такому разі розподіл судових витрат не проводиться.
На підставі викладеного та керуючись статтями 367, 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд,
постановив:
Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Барського районного суду Вінницької області від 23 березня 2026 року - залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повний текст постанови виготовлено 12 червня 2026 року.

Суддя-доповідач Ю. Б. Войтко

Судді: М. В. Матківська

І. М. Стадник