УХВАЛА

04 червня 2026 року
м. Київ

справа № 344/2925/25
провадження № 61-7480ск26

Верховний Суд у складі постійної колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: 
Грушицького А. І. (суддя-доповідач), Литвиненко І. В., Петрова Є. В.,

розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 23 січня 2026 року та постанову Івано-Франківського апеляційного суду від 30 квітня 2026 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , третя особа - приватний нотаріус Івано-Франківського міського нотаріального округу Мачкур Антоніна Анатоліївна, про визнання договору дарування недійсним, скасування реєстрації права власності,

ВСТАНОВИВ:

У лютому 2025 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , третя особа - приватний нотаріус Івано-Франківського міського нотаріального округу Мачкур А. А., про визнання договору дарування недійсним, скасування реєстрації права власності.

Івано-Франківський міський суд Івано-Франківської області рішенням від 23 січня 2026 року, яке залишив без змінІвано-Франківський апеляційний суд постановою від 30 квітня 2026 року, відмовив у задоволенні позову.

Суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, прийшов до висновку про відмову в задоволенні позовних вимог у зв`язку з відсутністю порушеного права позивача.
02 червня 2026 року ОСОБА_14, який діє від імені ОСОБА_1 , через підсистему «Електронний суд» подав до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 23 січня 2026 року та постанову Івано-Франківського апеляційного суду від 30 квітня 2026 року у вказаній вище справі.

У касаційній скарзі як на підставу касаційного оскарження судового рішення міститься посилання на пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України (суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду). 

Перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів дійшла наступного висновку.

Згідно зі статтею 129 Конституції України та статей 2, 17 ЦПК України однією з основних засад цивільного судочинства є забезпечення апеляційного перегляду справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Частиною першою статті 394 ЦПК України передбачено, що одержавши касаційну скаргу, оформлену відповідно до вимог статті 392 цього Кодексу, колегія суддів у складі трьох суддів вирішує питання про відкриття касаційного провадження (про відмову у відкритті касаційного провадження).

Відповідно до положень частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно зі статтею 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Частиною першою статті 8 Конституції України передбачено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права.

Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України).

Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (стаття 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).

Суд установив, що позивач ОСОБА_1 та відповідач ОСОБА_2 є онуком та дочкою ОСОБА_5 ( ОСОБА_6 ), ІНФОРМАЦІЯ_1 .

У зв`язку з реєстрацією шлюбу на території Сполучених Штатів Америки 06 лютого 1988 року ОСОБА_5 , після одруження з ОСОБА_7 , змінила прізвище на « ОСОБА_8 ».

06 серпня 1996 року ОСОБА_9 отримала паспорт громадянина Сполучених Штатів Америки № НОМЕР_1 (строк дії: з 13 липня 2016 року по 12 липень 2026 року).

У матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази того, що ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у встановленому законом порядку відмовилася від громадянства України.

ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_9 померла на території Сполучених Штатів Америки.

Відповідно до пункту 3.3 Трасту ОСОБА_6 від 20 березня 2010 року вона визначила порядок розпорядження належним їй нерухомим майном, згідно з яким усе нерухоме майно підлягало переходу до її сина ОСОБА_10 у разі, якщо він переживе спадкодавця. У разі його смерті зазначене майно підлягало розподілу у рівних частках між ОСОБА_11 та ОСОБА_12 . Зазначене розпорядження поширювалося як на майно, розташоване у США, так і на нерухоме майно в Україні. У подальшому вказаний траст ОСОБА_9 відкликала.

09 вересня 2016 року ОСОБА_9 склала заповіт, відповідно до якого її нерухоме майно підлягало розподілу у рівних частках між онуками ОСОБА_12 та ОСОБА_11 за умови сплати ними на користь її дочки ОСОБА_2 грошової суми у розмірі 40 000 дол. США. У разі відмови онуків від виконання зазначеної умови, нерухоме майно підлягало розподілу у рівних частках між онуками ОСОБА_12 , ОСОБА_11 та дочкою ОСОБА_13 .

29 вересня 2016 року ОСОБА_5 та ОСОБА_2 уклали договір дарування, який посвідчений приватним нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу Мачкур А. А. та зареєстрований у реєстрі за № 1153, відповідно до якого дарувальник передала, а обдаровувана прийняла у дар 52/100 частки домоволодіння АДРЕСА_1 .

05 червня 2020 року на підставі договорів дарування, посвідчених приватним нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу Мачкур А. А. (серія та номер 667), право власності на 26/100 частки зазначеного домоволодіння зареєстровано за ОСОБА_3 , а також на 26/100 частки цього ж домоволодіння за ОСОБА_4 .

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).

За змістом статті 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини, інші юридичні факти.

Оцінюючи належність обраного позивачем способу захисту та обґрунтовуючи відповідний висновок, судам слід виходити із його ефективності, і це означає, що вимога на захист цивільного права має відповідати змісту порушеного права та характеру правопорушення, забезпечити поновлення порушеного права, а в разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування.

Отже, підставою для звернення до суду є наявність порушеного права, а таке звернення здійснюється особою, якій це право належить, і саме з метою його захисту. Відсутність обставин, які підтверджували б наявність порушення права особи, за захистом якого вона звернулася, є підставою для відмови у задоволенні такого позову.

Такий правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 11 вересня 2018 року в справі № 905/1926/16 (провадження № 12-187гс18), а також в постановах Верховного Суду від 05 червня 2024 року в справі № 509/2769/21, від 03 квітня 2024 року в справі № 615/1224/21 та ін.

Правочином є дія, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (частина перша статті 202 ЦК України).

Частиною третьою статті 203 ЦК України передбачено, що волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Відповідно до частини першої статті 225 ЦК України передбачено, що правочин, який дієздатна особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а у разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені.

Для визнання правочину недійсним на підставі, яка передбачена зазначеною нормою, повинна бути встановлена судом неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними.

Правила статті 225 ЦК України поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала у такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо).

Тлумачення наведених норм права дає підстави для висновку, що для визнання правочину недійсним на підставі, передбаченій частиною першою статті 225 ЦК України, може бути лише абсолютна неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними.

Такі правові висновки викладено в постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 11 листопада 2019 року у справі № 496/4851/14-ц (провадження № 61-7835сво19).

Частиною першою статті 626 ЦК України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до частини першої статті 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно зі статтею 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування.

Відповідно до статей 1216, 1217 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Згідно зі статтею 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

За частинами першою, другою статті 1220 ЦК України спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою (частина третя статті 46 цього Кодексу).

Згідно зі статтею 1270 ЦК України для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Особа, яка на час відкриття спадщини не проживала разом з спадкодавцем та не звернулась із заявою про прийняття спадщини вважається такою, що не прийняла спадщину.

Частиною першою статті 1266 ЦК України визначено, що онуки, правнуки спадкодавця спадкують ту частку спадщини, яка належала б за законом їхнім матері, батькові, бабі, дідові, якби вони були живими на час відкриття спадщини (спадкування за правом представлення).

Спадкоємець за законом, в тому числі за правом представлення, який не проживав станом на час смерті разом із спадкодавцем, бажаючи реалізувати свої спадкові права, повинен дотриматися відповідної встановленої законом процедури, зокрема, в порядку статті 1269 ЦК України має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини за загальним правилом протягом шести місяців, що розпочинається з часу відкриття спадщини (стаття 1270 ЦК України).

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина перша статті 81 ЦПК України).

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України).

У цій справі спірне майно вибуло з власності спадкодавця ще за її життя на підставі договору дарування від 29 вересня 2016 року, яким вона розпорядилася на власний розсуд, тому таке майно не входить до складу спадщини ОСОБА_6 .

Суд установив, що відсутні докази прийняття позивачем спадщини після смерті спадкодавця у встановленому законом порядку.
Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, керувався тим, що позивач не надав належних і допустимих доказів, що він прийняв спадщину після смерті баби та те, що оспорюваним договором дарування, яким спадкодавець за життя відчужив належне йому майно, порушуються його права, як спадкоємця.

Суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, правильно встановив характер спірних правовідносин та дійшов обґрунтованого висновку про те, що заявлені позовні вимоги фактично спрямовані на захист спадкових прав позивача.

Спадкодавець за життя не оспорювала спірний договір, а строк позовної давності для його оспорення сплив до моменту її смерті, у зв`язку з чим відповідне право не увійшло до складу спадщини.

Верховний Суд погоджується з висновком суду першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, про те, що позивач не довів наявності порушеного його права.

Підсумовуючи, Верховний Суд у цій справі дійшов переконання, що висновки суду ґрунтуються на правильно встановлених фактичних обставинах справи, яким надана належна правова оцінка, норми матеріального права, що регулюють спірні правовідносини, застосовано правильно, суд під час розгляду справи не допустив порушень процесуального закону, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Інші доводи касаційної скарги зводяться до незгоди з висновками суду стосовно встановлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом, який їх обґрунтовано спростував.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року в справі № 373/2054/16-ц вказано, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Якщо порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційним судом не встановлено, а оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанцій, то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів.

Відповідно до усталеної практики ЄСПЛ (рішення у справі «Пономарьов проти України» та ін.) повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватися для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду, перегляд не повинен фактично підміняти собою апеляцію.

Наведені норми закону та позиція Верховного Суду дають підстави для висновку про законність оскаржуваних судових рішень.

Згідно з положеннями пункту 5 частини другої статті 394 ЦПК України у разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу суд може визнати таку касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо Верховний Суд уже викладав у своїй постанові висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку (крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку або коли Верховний Суд вважатиме за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах).

Таким чином, у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 необхідно відмовити, оскільки доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Згідно з частиною шостою статті 394 ЦПК України ухвала про відмову у відкритті касаційного провадження повинна містити мотиви з яких суд дійшов висновку про відсутність підстав для відкриття касаційного провадження.

На підставі наведеного, колегія суддів дійшла висновку, що правильність застосування судом вказаних норм матеріального та процесуального права не викликає розумних сумнівів, а касаційна скарга є необґрунтованою.

Керуючись пунктом 5 частини другої статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду,

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 23 січня 2026 року та постанову Івано-Франківського апеляційного суду від 30 квітня 2026 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , третя особа - приватний нотаріус Івано-Франківського міського нотаріального округу Мачкур Антоніна Анатоліївна, про визнання договору дарування недійсним, скасування реєстрації права власності. 

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подавала касаційну скаргу.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Судді: А. І. Грушицький

І. В. Литвиненко

Є. В. Петров