ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/803/1286/26 Справа № 185/9982/23 	  	Суддя у 1-й інстанції -  ОСОБА_1  Суддя у 2-й інстанції -                 ОСОБА_2 	

ВИРОК 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 травня 2026 року м. Дніпро

Колегія суддів Судової палати з розгляду кримінальних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого судді   ОСОБА_2 ,
суддів      ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
за участю секретаря 
судового засідання   ОСОБА_5 ,
прокурора     ОСОБА_6 , 
обвинуваченого   ОСОБА_7 , 
захисника     ОСОБА_8 (в режимі відеоконференції),

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали кримінального провадження №12023041030001307 за апеляційними скаргами прокурора Центральної окружної прокуратури м. Дніпра ОСОБА_9 та захисника ОСОБА_8  на вирок Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 29 грудня 2025 року, ухвалений стосовно 

ОСОБА_7 ,  ІНФОРМАЦІЯ_1 , який народився в с. Абрикосівка, Цюрупинського району, Херсонської області, громадянина України, який має вищу освіту, розлученого, який має на утриманні двох неповнолітніх дітей: ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 та проживає за адресою: АДРЕСА_2 , раніше не судимого, 

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 263 КК України, 
В С Т А Н О В И Л А:

Обставини, встановлені рішенням суду першої інстанції, короткий зміст оскаржуваного рішення.
Вироком Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 29 грудня 2025 року ОСОБА_7 було визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 263 КК України та призначено йому покарання у виді позбавлення волі строком на 4 роки.
На підставі ст. 75 КК України ОСОБА_7 звільнено від відбування призначеного покарання з випробуванням з іспитовим строком 2 роки та покладено на нього обов`язки, передбачені п.п. 1, 2 ч. 1 та п. 2 ч. 3 ст. 76 КК України.
Цим вироком дії обвинуваченого ОСОБА_7 кваліфіковано за ч. 1 ст. 263 КК України, як зберігання та придбання бойових припасів, вибухових пристроїв та вибухових речовин без передбаченого законом дозволу.
За встановлених судом обставин та викладених у вироку  ОСОБА_7 у невстановлений час та місці придбав без передбаченого законом дозволу бойовий припас, а саме – ручну протитанкову гранату – РПГ-26, вибухові речовини, а саме – 4 одиниці споряджених корпусів осколкових оборонних гранат Ф-1, 2 одиниці споряджених корпусів осколкових наступальних ручних гранат РГД-5; вибухові пристрої, а саме - 6 одиниць уніфікованих запалів ручних гранат модернізованих типу УЗРГМ (УЗРГМ-2).
Після чого не маючи передбаченого та установленого чинним законодавством дозволу, всупереч вимог Положення про дозвільну систему, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України № 576 від 12.10.1992 (зі змінами та доповненнями) та Інструкції «Про порядок виготовлення, придбання, зберігання, обліку, перевезення та використання вогнепальної, пневматичної, холодної і охолощеної зброї, пристроїв вітчизняного виробництва для відстрілу патронів, споряджених гумовими чи аналогічними за своїми властивостями метальними снарядами несмертельної дії, та патронів до них, а також боєприпасів до зброї, основних частин зброї та вибухових матеріалів», затвердженої Наказом МВС України № 622 від 21.08.1998 (зі змінами та доповненнями), діючи з прямим умислом, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій, достовірно знаючи, що за зберігання без належного дозволу вищевказаних предметів передбачена кримінальна відповідальність, переніс та поклав у багажник свого транспортного засобу марки «Mitsubishi Colt» д.н.з НОМЕР_1 , яким ОСОБА_7 користується, тим самим почав зберігати вказаний бойовий припас, вибухові пристрої та вибухові речовини без передбаченого законом дозволу.
12 травня 2023 року, в період часу з 07:09 години по 11:26 години співробітниками Дніпровського районного управління поліції ГУНП в Дніпропетровській області проведено санкціонований обшук транспортного засобу марки «Mitsubishi Colt» д.н.з НОМЕР_1 , який знаходився у дворі навпроти будинку № 93 корп. 3 по вул. Соборній у м. Павлограді, Дніпропетровської області, у ході проведення якого виявлено та вилучено: предмет, схожий на ручну протитанкову гранату, яка являється промислово виготовленою реактивною протитанковою гранатою РПГ-26, яка відноситься до категорії боєприпасів та є придатною до вибуху; 6 предметів, схожих на запали, які являються уніфікованими запалами ручних гранат модернізовані типу УЗРГМ (УЗРГМ-2), промислового виготовлення, які відносяться до категорії вибухових пристроїв, придатні для здійснення вибуху; 6 предметів, схожих на корпуси гранат, які є конструктивно і оформленим зарядом вибухової речовини, а саме спорядженим корпусом осколкової оборонної ручної гранати Ф-1 (4 одиниці), промислового виготовлення, який відноситься до категорії вибухових речовин та придатний для здійснення вибуху; конструктивно оформленим зарядом вибухової речовини, а саме спорядженим корпусом осколкової наступальної ручної гранати РГД-5 (2 одиниці), промислового виготовлення, який відноситься до категорії вибухових речовин та придатний для здійснення вибуху, таким чином ОСОБА_7 придбав, зберігав бойові припаси, вибухові пристрої та вибухові речовин без передбаченого законом дозволу.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги і узагальнені доводи особи, яка її подала.
В апеляційній скарзі прокурор просить вирок суду першої інстанції скасувати та ухвалити новий вирок, яким призначити ОСОБА_7 покарання за ч. 1 ст. 263 КК України у виді позбавлення волі строком на 5 років. 
Обґрунтовуючи заявлені вимоги прокурор посилається на те, що суд призначаючи обвинуваченому покарання, не надав належної оцінки особі обвинуваченого, який вину не визнав, обрав спосіб захисту вказувати на ту обставину, що правоохоронні органи штучно створили докази його причетності до вчинення кримінального правопорушення, а відтак повідомляв неправдиві відомості, які не знайшли свого підтвердження, намагався ввести суд в оману. При цьому, прокурор зазначає, що висновки суду в частині звільнення обвинуваченого від відбування покарання з випробуванням не можна вважати такими, що у повній мірі ґрунтуються на вимогах закону, й суд належним чином не мотивував, які саме обставини справи та дані про особу винного дають підстави для висновку про можливість його виправлення та перевиховання без ізоляції від суспільства, а вчинення ОСОБА_7 кримінального правопорушення свідчить про те, що його виправлення неможливе без ізоляції від суспільства та реальної міри покарання.

В апеляційній скарзі захисник просить вирок суду першої інстанції скасувати та ухвалити новий виправдовувальний вирок, яким визнати ОСОБА_7 невинуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 263 КК України. 
Судові витрати віднести на рахунок держави. 
Вирішити питання про долю речових доказів. 

Обґрунтовуючи заявлені вимоги захисник посилається на те, що суд першої інстанції не надав належної оцінки доводам сторони захисту з приводу фабрикування справи стосовно обвинуваченого ОСОБА_7 , й стороною обвинувачення не було доведено вину ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованого йому злочину та не надано жодного доказу, який би підтвердив його винуватість. 
На підтвердження того, що матеріали провадження були сфабриковані, захисник вказує на те, що під час обшуку транспортного засобу, спеціалістом здійснювалося зняття за допомогою скотчу фрагментів виявлених відбитків пальців та перенесення їх на бумагу, при цьому відеозаписами цієї слідчої дії підтверджується, що скотч приклеювався чітко під край бумаги без завертання їх на зворотню частину бумаги, які було поміщено у неопечатаний конверт, в той час як експертам було направлено на дослідження пакет зі слідами папілярних візерунків, які приклеєні на бумагу іншими чином, а саме із завертанням скотчу на зворотню частину бумаги. 
Також захисник зазначає, що судом, в порушення вимог ч.ч. 1, 2 ст. 22 КПК України, було задоволено клопотання сторони обвинувачення та допитано в судовому засіданні в якості свідків слідчу ОСОБА_12 та експерта-криміналіста ОСОБА_13 , оскільки вони відносяться до сторони обвинувачення та не можуть бути свідками у цьому провадженні. При цьому, всупереч положенням п. 11 ст. 290 КПК України стороною обвинувачення не було здійснено відкриття додаткових матеріалів, а саме показів цих свідків, а тому суд не має права допустити відомості, що містять в них як докази. 
Вказує захисник і про те, що допит свідків, а саме понятих які були присутні при проведені слідчих дій не відповідає вимогам кримінального процесуального закону та не може бути об`єктивним. 
Захисник вказує на те, що слідчі дії у кримінальному провадженні № 12023041030001052 так і слідчі дії в межах виділеного провадження № 12023041030001307 були проведені неуповноваженими слідчими, оскільки всупереч положенням ст.ст. 39, 110 КПК України, постанови від 12.05.2023 та від 14.04.2023 не містить змісту прийнятого рішення, а саме про визначення слідчих ОСОБА_12 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 та ОСОБА_17 у кримінальному провадженні, й всупереч ч. 2 ст. 39 КПК України, постановою від 12.05.2023 старшим групи слідчих визначено слідчого який не входить до групи. Про незаконність вказаної постанови та відсутність у слідчих повноважень на проведення досудового розслідування, на переконання захисника свідчить і висновок лінгвістичної (семантико-текстуальної) експертизи №СЕ-19/104-23/25276-ЛД від 04.08.2023. Відтак прийняті вказаними слідчими у цьому кримінальному провадженні процесуальні рішення є незаконними, а зібрані ними докази є недопустимими, як такі що вчинені неуповноваженими особами. При цьому, захисник звертає увагу на те, що всупереч твердженням суду витяг з ЄРДР не є процесуальним рішенням та не може замінити відповідну постанову, а висновок суду, що з назви постанови видно, якій групі було доручено проведення досудового розслідування, не відповідає вимогам кримінального процесуального закону. 
Вказує захисник і про недопустимість як доказу протоколу обшуку автомобіля Mitsubishi Colt д.н.з НОМЕР_1 , від 12.05.2023 року з усіма додатками до нього, з огляду на те, що його було проведено в межах кримінального провадження № 12023041030001052, а єдиними підставами для реєстрації кримінального провадження № 12023041030001307 було зазначено матеріали правоохоронних органів, на підставі рапорту слідчого, до якого жодних документів долучено не було. При цьому, захисник звертає увагу, що фактично кримінальне провадження № 12023041030001052 від 14 квітня 2023 року містило лише відомості про одне кримінальне правопорушення за ознаками ч. 1 ст. 263 КК України, а тому підстав для його виділення у кримінальне провадження № 12023041030001307 не було. Звертає увагу захисник і на те, що в порядку ст. 290 КПК України стороні захисту не було відкрито та до матеріалів провадження не було долучено будь-яких документів на підтвердження направлення прокурором слідчому виділених матеріалів. 
За таких обставин захисник вважає, що протокол обшуку від 12.05.2023, а також похідні від нього докази, а саме висновки експертів від 12.05.2023, слід визнати недопустимими доказами. 
Також захисник зазначає і про незаконність продовження строків досудового розслідування до 3-х місяців, оскільки клопотання не відповідало вимогам ч. 2 ст. 295 КПК України, й слідчим в порушення вимог ст. 295 КПК України не було вручено захисникам копію цього клопотання, в.о. керівника окружної прокуратури, отримавши клопотання не перевірив дотримання слідчим вказаних вимог, й сама постанова прокурора про продовження строку досудового розслідування не відповідає вимогам п. 2 ч. 5 ст. 110, ч. 4 ст. 294, ч. ч. 6,8 ст. 295 КПК України.
Крім того, захисник в апеляційній сказі посилається на порушення судом вимог ст. 349 КПК України, через відмову обвинуваченому у його праві виступити зі вступною промовою та відмову стороні захисту про дослідження доказів та витребування анкетних даних свідків, який було допитано в рамках кримінального провадження № 12023041030001052, та які вказували про те, що начебто ОСОБА_7 збуває вогнепальну зброю.
За таких обставин захисник вважає, що висновки суду про доведеність винуватості обвинуваченого не відповідають фактичним обставинам кримінального провадження та не підтверджуються дослідженими судом доказами, які до того ж судом було безпідставно визнано належними та допустимими. 

Мотиви суду.
Відповідно до ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. При цьому законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.
Згідно з положеннями п. 2 ч. 3 ст. 374 КПК України вирок суду першої інстанції повинен містити, зокрема, формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним, із зазначенням місця, часу, способу вчинення та наслідків кримінального правопорушення, форми вини і мотивів кримінального правопорушення; статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність, що передбачає відповідальність за кримінальне правопорушення, винним у вчиненні якого визнається обвинувачений; докази на підтвердження встановлених судом обставин, а також мотиви неврахування окремих доказів.
Положеннями ст. 84 КПК України передбачено те, що доказами у кримінальному провадженні є фактичні дані, отримані у передбаченому цим кодексом порядку, на підставі яких слідчий, прокурор, слідчий суддя і суд встановлюють наявність чи відсутність фактів та обставин, що мають значення для кримінального провадження та підлягають доказуванню, процесуальними джерелами доказів є показання, речові докази, документи, висновки експертів.
Відповідно до ч. 1 ст. 94 КПК України слідчий, прокурор, слідчий суддя, суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінюють кожний доказ із точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.
Статтею 23 КПК України передбачено, що суд досліджує докази безпосередньо. Ця засада кримінального судочинства має значення для повного з`ясування обставин кримінального провадження та його об`єктивного вирішення. Безпосередність сприйняття доказів дає змогу суду належним чином дослідити і перевірити їх (як кожний доказ окремо, так і у взаємозв`язку з іншими доказами), здійснити їх оцінку за критеріями, визначеними у ч. 1 ст. 94 КПК України, і сформувати повне й об`єктивне уявлення щодо обставин конкретного кримінального провадження та постановити відповідне процесуальне рішення.
Перевіривши доводи апеляційної скарги сторони захисту щодо невідповідності висновків суду фактичним обставинам справи, неповноти судового розгляду, істотне порушення норм КПК України та неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, апеляційний суд дійшов висновку, що вирок суду першої інстанції є законним, обґрунтованим та ухваленим у відповідності до зазначених вище вимог закону, які суд першої інстанції виконав належним чином, з огляду на таке.
Так, при перевірці матеріалів кримінального провадження апеляційним судом установлено, що свої висновки про доведеність винуватості ОСОБА_18 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 263 КК України, та правильність кваліфікації його дій як зберігання та придбання бойових припасів, вибухових пристроїв та вибухових речовин без передбаченого законом дозволу, судом першої інстанції зроблено на підставі доказів, досліджених та оцінених у сукупності з дотриманням вимог кримінального процесуального закону, про що у судовому рішенні наведено докладні мотиви.
Порушень вимог кримінального процесуального закону, які би у контексті приписів статей 85, 86, 87 КПК України свідчили про необхідність визнання доказів недопустимими або неналежними, судом апеляційної інстанції не встановлено.
Надаючи оцінку доводам захисника про істотне порушення судом першої інстанції вимог кримінального процесуального закону, яке, на його думку, полягає у тому, що суд ухвалив вирок на недопустимих доказах, оскільки вони проведені неуповноваженими особами, то колегія суддів виходить з наступного.
Відповідно до положень ст.ст. 86, 87 КПК України доказ визнається допустимим, якщо він отриманий у порядку, встановленому цим Кодексом. Недопустимий доказ не може бути використаний при прийнятті процесуальних рішень, на нього не може послатися суд при ухваленні обвинувального судового рішення. Недопустимими є докази, отримані внаслідок істотного порушення прав та свобод людини, гарантованих Конституцією та законами України, в тому числі внаслідок порушення права особи на захист та шляхом реалізації органами досудового розслідування чи прокуратури своїх повноважень, не передбачених КПК, для забезпечення досудового розслідування кримінальних правопорушень.
Критеріями допустимості доказів є, зокрема, належні суб`єкт, джерело, процесуальна форма, фіксація та належні процедура й вид способу формування доказової основи. Тобто, надаючи оцінку доказам, суд перевіряє дотримання, передбаченого кримінальним процесуальним законом, порядку їх отримання. При цьому, в аспекті належного суб`єкта доказування необхідно розглядати наявність повноважень у слідчих і прокурорів, котрі здійснювали досудове розслідування та його процесуальне керівництво.
За змістом статей 37, 38, 39 КПК прокурори й слідчі у кримінальному провадженні визначаються керівником прокуратури та органу досудового розслідування відповідно.
Згідно з висновком, викладеним у постанові об`єднаної палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 4 жовтня 2021 року (справа № 724/86/20), за приписами статей 39, 110, ч. 1 ст. 214 КПК України рішення про призначення (визначення) групи слідчих, які здійснюватимуть досудове розслідування, визначення старшого слідчої групи, який керуватиме діями інших слідчих, обов`язково приймається у формі, яка повинна відповідати визначеним кримінальним процесуальним законом вимогам до процесуального рішення у формі постанови. Відсутність такого процесуального рішення в матеріалах кримінального провадження обумовлює недопустимість доказів, зібраних під час досудового розслідування, як таких, що зібрані неуповноваженою на те особою.
Зі змісту положень п. 1 ч. 2 ст. 39 та ч. 1 ст. 214 КПК України слідує, що визначати слідчого (слідчих), який здійснюватиме досудове розслідування, а у випадках здійснення досудового розслідування слідчою групою - визначати старшого слідчої групи, який керуватиме діями інших слідчих, належить до компетенції керівника органу досудового розслідування.
За змістом пунктів 8, 17 ч. 1 ст. 3 КПК керівник органу досудового розслідування і слідчий є самостійними суб`єктами, повноваження яких визначені в окремих статтях КПК - 39 та 40.
Так, вказуючи про відсутність у слідчих повноважень у кримінальному провадженні № 12023041030001307 захисник посилається на те, що в резолютивній частині постанови від 12.05.2023 року про доручення групі слідчих здійснювати досудове розслідування у кримінальному провадженні № 12023041030001307 відсутні відомості про зміст прийнятого рішення, а саме про визначення слідчих ОСОБА_12 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 та ОСОБА_17 . 
Разом з тим, як обгрунтовано зазначив суд з назви постанови про доручення групі слідчих здійснювати досудове розслідування у кримінальному провадженні від 12 травня 2023 року вбачається якій групі слідчих доручається проведення досудового розслідування в кримінальному провадженні, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12023041030001307 від 12 травня 2023 року. Сутність даної постанови знайшла своє відображення в ЄРДР, про що свідчить Витяг з ЄРДР з даного кримінального провадження де зазначена група саме цих слідчих. А тому, підстав вважати, що вказана постанова не відповідає вимогам ст. ст. 39, 40, 110 КПК України суд не вбачав, з чим погоджується і суд апеляційної інстанції.
До того ж, згідно зі змістом вказаної постанови, яка досліджувалась судом першої інстанції та міститься в матеріалах кримінального провадження, в ній зазначено посаду керівника органу досудового розслідування, час і місце складання доручення, підстави для її складання (статті 39, 214 КПК України), суть і попередню правову кваліфікацію кримінального правопорушення, внесеного до ЄРДР, та зміст прийнятого рішення, зокрема імена слідчих, а відтак окремі стилістичні недоліки такої постанови не ставлять під сумнів повноваження слідчих у кримінальному провадженні.
Вказаний документ винесено уповноваженою особою, а саме, начальником СВ Дніпровського РУП ГУНП в Дніпропетровській області ОСОБА_19 , у формі постанови, як того вимагає діючий КПК України. 
Слід зазначити, що сама правова природа постанови про доручення групі слідчих здійснювати досудове розслідування полягає у визначенні кола уповноважених осіб, які здійснюють досудове розслідування у конкретному кримінальному провадженні нормами кримінального процесуального закону не визначено вимог щодо обов`язкового використання у відповідній постанові формулювання про «доручення здійснення досудового розслідування» кожному окремому слідчому. Визначальним є факт належного формування групи слідчих уповноваженою особою.
Разом з цим, колегія суддів зазначає, що як видно з апеляційної скарги захисника, останній не заперечує факту прийняття відповідної постанови та наявність цієї постанови в матеріалах справи, а фактично вдається до формально-лінгвістичного тлумачення тексту процесуального документа, що не відповідає принципу верховенства права та практиці правозастосування, відповідно до яких оцінка має здійснюватися з урахуванням змісту та правової суті рішення, а не виключно його словесної конструкції.
Колегія суддів звертає увагу на те, що висновок лінгвістичної експертизи не може підміняти правову оцінку процесуального документа, оскільки питання наявності чи відсутності процесуальних повноважень є питанням права, а не мовознавства.
Відтак доводи захисника про безпідставне не врахування судом висновку лінгвістичної семантико – текстуальної експертизи, є безпідставними й суд першої інстанції, встановивши, що постанова про доручення групі слідчих здійснювати досудове розслідування у кримінальному провадженні від 12 травня 2023 року відповідає вимогам чинного КПК України, правомірно критично віднісся до цього висновку експерта. 
За таких обставин, доводи сторони захисту про визнання незаконними винесених слідчими у даному кримінальному провадженні постанов про призначення судових експертиз, є безпідставними. 
Таким чином, постанова про призначення групи слідчих є належною правовою підставою для здійснення досудового розслідування відповідними слідчими, а доводи сторони захисту є безпідставними та спрямованими виключно на формалізацію процесу з метою уникнення відповідальності обвинуваченим.
Що стосується доводів захисника про недопустимість протоколу обшуку автомобіля Mitsubishi Colt, д.н.з НОМЕР_1 , від 12.05.2023 року з усіма додатками до нього та похідних від нього доказів, з огляду на те, що його було проведено в межах кримінального провадження № 12023041030001052, то вони були предметом належної оцінки суду, й ним були обґрунтовано визнані неспроможними. 
Як обґрунтовано зазначив суд першої інстанції з матеріалів кримінального провадження видно, що 12 травня 2023 року з кримінального провадження № 12023041030001052 від 14 квітня 2023 року, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 263 КК України, були виділені матеріали досудового розслідування у матеріали кримінального провадження № 12023041030001307 від 12 травня 2023 року за ч. 1 ст. 263 КК України. Серед виділених матеріалів є: протокол обшуку з додатками від 12 травня 2023 року автомобіля Mitsubishi Colt, д.н.з НОМЕР_1 , речові докази та ін.
Рішення про виділення матеріалів досудового розслідування було прийнято, відповідно до вимог ст. 217 КПК України, уповноваженою особою - прокурором, за наявності достатніх правових підстав. 
При цьому, твердження захисника про те, що фактично кримінальне провадження № 12023041030001052 від 14 квітня 2023 року містило лише відомості про одне кримінальне правопорушення за ознаками ч. 1 ст. 263 КК України, а тому підстав для його виділення у кримінальне провадження № 12023041030001307 не було, є неспроможними, з огляду на те, що кримінальне провадження № 12023041030001052 здійснювалося за фактами збуту невстановленими особами зброї та бойових припасів без передбаченого законом дозволу серед населення на території міста Дніпра та Дніпропетровської області та до проведення обшуку від 12.05.2023 відомостей про причетність ОСОБА_7 до вчинення кримінального правопорушення орган досудового розслідування не мав.
Відсутність в матеріалах кримінального провадження документів на підтвердження направлення прокурором слідчому виділених матеріалів, не свідчать про невиконання прокурором вимог кримінального процесуального законодавства та не є підставою для визнання доказів у кримінальному провадженні недопустимими. 
Колегія суддів зазначає, що особливості внутрішньої організації роботи органів прокуратури є виключно сферою управлінської відповідальності держави та не можуть перекладатися на процесуальні наслідки у кримінальному провадженні, й дотримання вимог діловодства не знаходиться у площині оцінки та допустимості доказів у даному кримінальному провадженні. 
Що стосується доводів захисника з приводу фальсифікування органом досудового розслідування матеріалів кримінального провадження, то колегія суддів зауважує на тому, що вони фактично зводяться до твердження захисту про вчинення службовими особами кримінального правопорушення.
Разом з цим, чинним кримінальним процесуальним законом не встановлено будь-якого іншого порядку, ніж визначений у ст. 214 КПК України, який має застосовуватися для розгляду і перевірки заяв про вчинення кримінального правопорушення, де визначено і повноважних суб`єктів для здійснення провадження за такими заявами, до яких суди будь-якої інстанції не належать, як не належать суди і до кола повноважних органів щодо здійснення проваджень стосовно перевірки заяв про вчинення адміністративних чи дисциплінарних порушень, вчинених працівниками правоохоронних органів.
Відповідно до принципу диспозитивності (ст. 26 КПК України) сторони кримінального провадження є вільними у використанні своїх прав у межах та у спосіб, які передбачено КПК. Суди у кримінальному провадженні вирішують лише ті питання, що віднесені до їх повноважень КПК. 
Натомість, у цьому кримінальному провадженні відсутні відомості про те, що сторона захисту зверталася із заявами про вчинення відповідного кримінального правопорушення у порядку, передбаченому ст. 214 КПК, або із заявами такого змісту в порядку дисциплінарного чи адміністративного провадження. 
З огляду на викладене, за відсутності відповідних процесуальних рішень, за наслідками розгляду заяв про вчинення відповідного кримінального правопорушення у порядку, передбаченому ст. 214 КПК, або заяв такого змісту в порядку дисциплінарного чи адміністративного провадження, колегія вважає такі доводи захисника голослівними. 
Разом з цим, спростовуючи відповідні доводи сторони захисту про заміну стороною обвинувачення слідів папілярних візерунків, суд першої інстанції детально проаналізувавши відеозапис до протоколу обшуку, відповідно до якого встановив, що дійсно залучений спеціаліст, за допомогою скотчу знімає фрагменти виявлених відбитків пальців з предметів, схожих на корпуси гранат РГД-5 та реактивної протитанкової гранати РПГ-26, а потім переносить їх на папір, однак дії спеціаліста з відрізання скотчу, а саме як про це заявляє захисник були обмеженні в огляді, оскільки із-за ліктя спеціаліста-криміналіста не видно лінію відрізу ліпкої стрічки, а також допитавши у судовому засіданні спеціаліста-криміналіста ОСОБА_13 , свідка ОСОБА_20 , які підтвердили факт опечатування конверту вилучених слідів, суд першої інстанції обґрунтовано поставився до вказаних доводів захисту критично. 
До того ж, колегія суддів звертає увагу на те, що з висновків експертиз № СЕ-19/104 – 23/16966-Д від 12.05.2023 та № СЕ – 19/104-23/16967-Д від 12.05.2023 вбачається, що цілісність пакування наданих експерту конвертів, у які було запечатано виявлені та вилучені відбитки, не було порушено. 
Так само не знайшли свого підтвердження і доводи сторони захисту про те, що зброю і вибухівку обвинуваченому підкинули, оскільки відповідно до висновків експерта № СЕ-19/104-23/16966-Д від 12 травня 2023 року, № СЕ-19/104-23/16967-Д від 12 травня 2023 року та № СЕ-19/104-23/16963-Д від 12 травня 2023 року встановлено, що два сліди папілярних узорів рук, вилучені 12 травня 2023 року з поверхні реактивної противотанкової гранати з маркуванням «РПГ-26 254-16-88 ОЛ 7В20 533-08-88 ТР ВА 14-88-К», два сліди папілярних узорів рук, вилучені 12 травня 2023 року з двох корпусів гранат РГД-5 та два сліди папілярних узорів рук, вилучені 12 травня 2023 року з поверхні багажнику транспортного засобу «MITSUBISHI COLT», д.н.з. НОМЕР_2 , належать саме ОСОБА_7 .
До того ж, як обґрунтовано звернув увагу суд першої інстанції пояснення обвинуваченого з приводу можливого підкидання вибухівки та гранатомету до його авто напередодні проведення обшуку, а саме біля 23:00 години 11 травня 2023 року, оскільки в цей час спрацював звуковий сигнал на його автівці, однак через комендантську годину та ранковий обшук він не встиг оглянути свій автомобіль, є непослідовними та такими, що суперечать показам свідка ОСОБА_21 , яка вказувала, що сигналізація автомобіля спрацювала у темний час доби під час комендантської години з середи на четвер, тобто у ніч з 10 травня на 11 травня, й обвинувачений на той час був вдома, виходив на балкон та щось натискав. Тобто всупереч зазначеному обвинуваченим, сигналізація на його авто спрацювала не безпосередньо в ніч перед проведенням у нього обшуку, а за день до цього, й за таких обставин останній мав можливість перевірити своє авто на факт підкидання йому будь-яких заборонених речей.
До того ж, колегія суддів зауважує, що за наявності у обвинуваченого підстав вважати, що під час спрацювання сигналізації відбулося втручання до його авто, він не був позбавлений можливості звернутися до правоохоронних органів, з метою перевірки вказаних фактів, які здійснюють свою діяльність навіть під час комендантської години.  За таких обставин, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що така позиція обвинуваченого є обраним ним способом захисту, з метою уникнення відповідальності.
Що стосується тверджень захисника про незаконність та необґрунтованість продовження строку досудового розслідування у кримінальному провадженні, колегія суддів зазначає таке. 
Відповідно до частин 1 та 3 ст. 295 КПК України продовження строку досудового розслідування кримінального правопорушення здійснюється за клопотанням слідчого або прокурора, який здійснює нагляд за додержанням законів під час проведення цього досудового розслідування. Копія клопотання вручається слідчим або прокурором, який здійснює нагляд за додержанням законів під час проведення цього досудового розслідування, підозрюваному та його захиснику не пізніше ніж за п`ять днів до дня подання клопотання прокурору, уповноваженому на розгляд питання про продовження строку досудового розслідування.
Як видно із наявного у матеріалах кримінального провадження клопотання слідчої про продовження строку досудового розслідування до трьох місяців від 30 червня 2023 року, вказане клопотання було отримане ОСОБА_7 , чого не заперечує і захисник в апеляційній скарзі. 
Разом з цим, дійсно відомості про те, що захисник обвинуваченого отримав вказане клопотання в матеріалах кримінального провадження відсутні, що не узгоджується із вимогами ч. 3 ст. 295 КПК України.
Однак, на переконання колегії суддів апеляційного суду, таке порушення у розумінні ст. 412 КПК України не є істотним або таким, що порушує право особи на захист, оскільки не перешкодило і не могло перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване рішення, а тому не може бути безумовною підставою для скасування оскаржуваного судового рішення та визнання доказів недопустимими.
Колегія суддів також звертає увагу на те, що частиною 6 статті 295 КПК України визначено, що прокурор задовольняє клопотання та продовжує строк досудового розслідування, якщо переконається, що додатковий строк необхідний для отримання доказів, які можуть бути використані під час судового розгляду, або для проведення чи завершення проведення експертизи, за умови що ці дії не могли бути здійснені чи завершені раніше з об`єктивних причин.
Не доведеність слідчим наявності підстав, передбачених ч. 6 ст. 295 КПК України, а також, якщо досліджені під час вирішення цього питання обставини свідчать про відсутність достатніх підстав вважати, що сталася подія кримінального правопорушення, яка дала підстави для повідомлення про підозру, та/або підозрюваний причетний до цієї події кримінального правопорушення, визначені законодавцем як підстави для відмови прокурором у продовженні строку досудового розслідування.
При цьому, висловлення підозрюваним, його захисником заперечень у порядку ч. 3 ст. 295 КПК України не покладає на прокурора обов`язку їх задовольнити. При прийнятті процесуальних рішень прокурор керується сукупністю зібраних у кримінальному провадженні доказів з точки зору їх достатності та взаємозв`язку, а також виходячи із власного внутрішнього переконання, що ґрунтується на повному, всебічному та неупередженому дослідженні всіх обставин справи.
Недотримання ж слідчим процесуальної вимоги щодо вручення копії такого клопотання підозрюваному та його захиснику не пізніше ніж за п`ять днів до дня подання клопотання прокурору не є підставою для відмови у його задоволенні.
В матеріалах кримінального провадження відсутні докази на підтвердження порушення 5-денного строку звернення слідчої із клопотанням про продовження строку досудового розслідування, яке задоволене постановою в.о. керівника Центральної окружної прокуратури міста Дніпра від 08 липня 2023 року.
У даному випадку, в.о. керівника окружної прокуратури виніс постанову про продовження строку досудового розслідування 08 липня 2023 року, тобто до його спливу у відповідності до вимог ч. 4 ст. 295 КПК України. У постанові в.о. керівника окружної прокуратури детально виклав підстави продовження строку досудового, обумовивши, зокрема, наявністю зібраних у кримінальному провадженні доказів та необхідністю проведення слідчих дій, застосування заходів забезпечення кримінального провадження тощо.
На переконання колегії суддів апеляційного суду, під час досудового розслідування після продовження його строків було проведено ряд процесуальних дій, що мали значення для судового розгляду. Відтак, продовження строку досудового розслідування у цьому кримінальному провадженні було ефективним та відповідало завданням кримінального провадження.
Колегія суддів також звертає увагу на той факт, що посилання захисника на не вручення йому копії клопотання слідчої про продовження строків досудового розслідування, окрім викладення обставин не вручення, не містять жодних аргументів (заперечень проти задоволення клопотання) по суті того, чому в.о. керівника окружної прокуратури мав ухвалити рішення про відмову у задоволенні клопотання про продовження строку досудового розслідування.
Відтак колегія суддів вважає доводи сторони захисту в цій частині непереконливими.
Твердження захисника про порушення права обвинуваченого на виголошення вступної промови, колегія суддів вважає такими, що не заслуговують на увагу, оскільки як видно з матеріалів кримінального провадження, а саме журналу та технічного запису судового засідання від 07.11.2023 (т. 1 а.с. 135-136) головуючим суддею надавалось право сторонам на звернення до суду із вступною промовою, однак сторона захисту, а саме, обвинувачений ОСОБА_7 та його захисники ОСОБА_8 і ОСОБА_22 не виявили бажання реалізувати своє право на вступну промову.
До того ж, колегія суддів звертає увагу на те, що згідно з ч. 1 ст. 412 КПК України істотними порушеннями вимог кримінального процесуального закону є такі порушення вимог цього Кодексу, які перешкодили чи могли перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення.
Відповідно до приписів ч. 1 ст. 349 КПК України після виконання дій, передбачених ст. 348 цього Кодексу, головуючий надає стороні обвинувачення та стороні захисту право проголосити вступні промови. У вступній промові зазначається, якими доказами сторона підтверджуватиме наведені нею обставини, порядок дослідження доказів, а також може бути зазначена позиція сторони.
Відповідно до ст. 22 КПК України сторони кримінального провадження мають рівні права на збирання та подання до суду речей, документів, інших доказів, клопотань, скарг, а також на реалізацію інших процесуальних прав, передбачених цим Кодексом.
Зі змісту апеляційної скарги захисника видно, що останній, посилаючись на вказане, не наводить переконливих мотивів, яким саме чином, на його думку, зазначене не проголошення обвинуваченим вступної промови перешкодило або могло перешкодити суду першої інстанції ухвалити законне й обґрунтоване рішення, з огляду на те, що сторона захисту не була позбавлена процесуальної можливості висловити свою думку та аргументувати позицію сторони захисту під час судового розгляду та на стадії судових дебатів, а також оскаржити рішення місцевого суду в апеляційному порядку.
При цьому колегія суддів звертає увагу на те, що обвинувачений надавав суду пояснення з приводу обставин інкримінованого йому злочину, відповідав на запитання учасників кримінального провадження, брав участь в судових дебатах та йому надавалося останнє слово, й він не був обмежений у своїх процесуальних правах, під час дослідження доказів у місцевому суді.
Що стосується доводів сторони захисту з приводу того, що суд першої інстанції не мав права допитувати у якості свідків спеціаліста ОСОБА_13 та слідчого ОСОБА_12 колегія суддів зазначає таке. 
Відповідно до ч. 1 ст. 65 КПК України свідком є фізична особа, якій відомі або можуть бути відомі обставини, що підлягають доказуванню під час кримінального провадження, і яка викликана для давання показань.
Частина 2 цієї статті передбачає виключний перелік осіб, які не можуть бути допитані як свідки, до якого працівники поліції не входять.
Згідно з ч. 7 ст. 97 КПК України у будь-якому разі не можуть бути визнані допустимим доказом показання з чужих слів, якщо вони даються слідчим, прокурором, співробітником оперативного підрозділу або іншою особою стосовно пояснень осіб, наданих слідчому, прокурору або співробітнику оперативного підрозділу під час здійснення ними кримінального провадження.
Як видно з матеріалів провадження та оскаржуваного вироку слідча ОСОБА_12 та експерт криміналіст ОСОБА_13 були допитані в судовому засіданні як свідки виключно щодо обставин проведення обшуку автомобіля, учасникам та очевидцями якого вони були та щодо фактів, які вони сприймали особисто, а саме щодо обставин виявлення, вилучення, пакування та опечатування слідів пальців рук з гранати, РПГ та багажнику авто. Їхні покази є послідовними та повністю узгоджуються з іншими доказами у провадженні. Крім того, Верховний Суд роз`яснив, що поліцейські не входять до переліку осіб, яким заборонено давати свідчення, а їх показання є допустимими доказами (Постанова ВС від 23.09.2025 №134/1667/23).
З аналогічних обставин колегія суддів не вбачає порушень вимог кримінального процесуального закону і при допиті понятих, які були залучені при проведення обшуку авто та вилучені слідів пальців рук. 
Відтак колегія суддів вважає, що доводи сторони захисту про недопустимість показань свідків ОСОБА_12 та ОСОБА_13 , не ґрунтуються на приписах ст. 65 КПК України.
Твердження захисника про порушення прокурором вимог ч. 11 ст. 290 КПК України, через не відкриття додаткових матеріалів, а саме показів цих свідків, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки покази цих свідків в розумінні КПК України не є новими чи додатковими доказами, а стосувалися виключно перевірки вже відкритих доказів, а саме проведення обшуку авто. При цьому, сторона захисту під час допиту цих свідків не була позбавлена права на перехресний допит цих свідків, й захисник не зазначає, яким чином допит цих свідків суттєво обмежив право на захист обвинуваченого. 
За таких обставин, колегія суддів зазначає, що будь-яких обмежень в реалізації наданих законом прав сторони захисту чи інших учасників кримінального провадження під час судового розгляду не виявлено, тому доводи захисника про порушення судом першої інстанції вимог ст. 22 КПК України, колегія суддів вважає безпідставними.
Інші доводи апеляційної скарги захисника про невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, неповноту судового розгляду, істотні порушення вимог кримінального процесуального закону не містять у собі необхідних та достатніх підстав для скасування вироку і спростовуються сукупністю досліджених доказів.
Відтак, як свідчать матеріали кримінального провадження, суд першої інстанції, дослідивши всі обставини даного провадження, оцінивши кожен доказ з точки зору допустимості та сукупність зібраних доказів з точки зору їх належності та взаємозв`язку, дійшов до правильного висновку про доведеність вини обвинуваченого ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення.
Кваліфікація дій ОСОБА_7 відповідає встановленим обставинам справи. Судовий розгляд у суді першої інстанції проведено із дотриманням вимог процесуального закону.
Перевіряючи доводи апеляційної скарги прокурора про невідповідність призначеного ОСОБА_7 покарання ступеню тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, внаслідок м`якості та неправильне застосування судом закону України про кримінальну відповідальність, внаслідок безпідставного звільнення обвинуваченого від відбування призначеного покарання, колегія суддів зазначає таке. 
Відповідно до ч. 1 ст. 50 КК України, покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні кримінального правопорушення, і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого. 
Згідно з частиною 1 ст. 65 КК України суд призначає покарання не тільки в межах, установлених у санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини КК України, що передбачає відповідальність за вчинений злочин, і, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання, але й відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу. 
Відповідно до ч. 1 ст. 75 КК України, якщо суд, крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення, кримінальне правопорушення, пов`язане з корупцією, кримінальне правопорушення, передбачене статтями 403, 405, 407, 408, 429 цього Кодексу, вчинене в умовах воєнного стану чи в бойовій обстановці, порушення правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту особами, які керували транспортними засобами у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебували під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, катування, передбачене частиною третьою статті 127 цього Кодексу, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.
Дотримання загальних засад призначення покарання є гарантією обрання винній особі необхідного й доцільного заходу примусу, яке би ґрунтувалося на засадах законності, гуманізму, індивідуалізації та сприяло досягненню справедливого балансу між правами і свободами людини та захистом інтересів держави й суспільства.
Вказані положення закону України про кримінальну відповідальність судом першої інстанції не виконано в повній мірі.
Згідно вироку, суд при призначенні покарання ОСОБА_7 врахував ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, яке відповідно до ст. 12 КК України, відноситься до категорії тяжких злочинів, обставини вчинення, особу обвинуваченого, який раніше не судимий, вину не визнав, має на утриманні двох неповнолітніх дітей, за місцем роботи характеризується позитивно, на обліку у лікарів нарколога та психіатра не перебуває. 
Обставин, що пом`якшують та обтяжують покарання обвинуваченого судом не встановлено. Обставин, що обтяжують покарання обвинуваченого не встановлено.
За вказаних обставин, суд першої інстанції дійшов висновків, що виправлення обвинуваченого можливе без ізоляції його від суспільства, однак з контролем за поведінкою обвинуваченого з боку органів з питань пробації у зв`язку з чим призначив покарання, передбачене санкцією статті у виді позбавлення волі та звільнив від його відбування з іспитовим строком.
Між тим, на переконання колегії суддів, суд першої інстанції доходячи до таких висновків, належним чином не врахував, визначені ст. 75 КК України, умови та підстави для звільнення обвинуваченого від відбування призначеного покарання з випробуванням, які б об`єктивно вказували на можливість його виправлення без відбування покарання. 
Суд першої інстанції, взявши до уваги позитивні дані, які характеризують особу обвинуваченого, не надав належної оцінки ступеню тяжкості вчиненого обвинуваченим кримінального правопорушення, яке відповідно до ст. 12 КК України, відноситься до категорії тяжких злочинів проти громадської безпеки, є умисним, за який передбачено безальтернативне покарання у виді позбавлення волі на строк до семи років, а також те, що тяжкі наслідки не настали завдяки їх своєчасному викриттю правоохоронними органами, якими припинено протиправну діяльність та вилучено з незаконного обігу бойові припаси, вибухові пристрої та вибухові речовини, а також суспільної небезпеки вказаного злочину, який становить загрозу не лише для окремих громадян, а й суспільства та держави вцілому.
Небезпечність незаконного, неконтрольованого обігу зброї може призвести до потрапляння такої до суспільно-небезпечних осіб, жертвою яких може стати будь-хто, що в умовах воєнного стану у країні підсилює суспільну небезпечність. При цьому вказане діяння мало місце під час оголошеного в країні воєнного стану.
Зам`яке покарання за придбання та зберігання бойових припасів, вибухових пристроїв та вибухових речовин без передбаченого законом дозволу може призвести до того, що інші особи будуть вчиняти подібні злочини і в цілому це призведе до підриву громадської безпеки, що в умовах воєнного стану є критично неприпустимим, загально небезпечним, що порушує загальну безпеку, ставлячи ряд цінностей, передусім життя та здоров`я невизначеного кола осіб, під загрозу заподіянням їм істотної шкоди.
З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що покарання, призначене обвинуваченому, із застосуванням положень ст. 75 КК України, не буде справедливим та не відповідатиме його меті виправленню й попередженню вчинення обвинуваченим нових кримінальних правопорушень.
Згідно з п. 4 ч. 1, ч. 2 ст. 409 КПК України підставою для скасування або зміни судового рішення при розгляді справи в суді апеляційної інстанції, крім іншого, є неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого.
Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 413 КПК України, неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, що тягне за собою скасування судового рішення, є застосування закону, який не підлягає застосуванню.
Згідно з вимогами ч. 1 ст. 414 КПК України, невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.
З огляду на те, що суд першої інстанції неправильно застосував закон України про кримінальну відповідальність, внаслідок чого безпідставно звільнив обвинуваченого ОСОБА_7 від відбування призначеного покарання з випробуванням з визначенням іспитового строку, колегія суддів вбачає підстави для скасування оскаржуваного судового рішення в частині призначеного покарання та ухвалення нового вироку в цій частині.
Призначаючи ОСОБА_7 покарання, колегія суддів враховує характер та ступінь тяжкості вчиненого обвинуваченим кримінального правопорушення, яке, відповідно до ст.12 КК України, є тяжким злочином проти громадської безпеки, а також те, що дії обвинуваченого становлять велику суспільну небезпеку, оскільки становить загрозу не лише для окремих громадян, а для суспільства та держави в цілому, вчинені в умовах воєнного стану на території України, а також особу обвинуваченого, який раніше не судимий, на обліку у лікарів психіатра та нарколога не перебуває, за місцем роботи характеризується позитивно, має на утриманні неповнолітніх дітей.
Обставин, що пом`якшують та обтяжують покарання обвинуваченого судом не встановлено.
За таких обставин, колегія суддів вважає, що обвинуваченому ОСОБА_7 слід призначити покарання, в межах санкції, передбаченої ч. 1 ст. 263 КК України, у виді позбавлення волі, яке буде відповідати вимогам статей 50,65 КК України, необхідним та достатнім для його виправлення та попередження нових правопорушень.
Така позиція відповідає практиці Європейського суду з прав людини, яка відповідно при розгляді справ застосовується як джерело, зокрема у справі «Скоппола проти Італії» від 17 вересня 2009 року (заява № 10249/03), де зазначено, що складовим елементом принципу верховенства права є очікування від суду застосування до кожного злочинця такого покарання, яке законодавець вважає пропорційним.
Законних підстав для пом`якшення обвинуваченому ОСОБА_7 покарання, в тому числі призначення покарання із застосуванням положень ст. 69 КК України, колегією суддів не встановлено, оскільки матеріали цього кримінального провадження не містять пом`якшуючих покарання обставин, які, з урахуванням особи винного та інших обставин кримінального провадження, істотно знижували б ступінь тяжкості вчиненого обвинуваченим кримінального правопорушення. Цих відомостей не надано стороною захисту і під час апеляційного розгляду.
З огляду на викладене, апеляційна скарга прокурора підлягає частковому задоволенню, а вирок суду першої інстанції в частині призначення ОСОБА_7 покарання скасуванню з ухваленням судом апеляційної інстанції нового вироку.
Керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 409, 420 КПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_8 — залишити без задоволення. 
Апеляційну скаргу прокурора Центральної окружної прокуратури м. Дніпра ОСОБА_9 — задовольнити частково. 
Вирок Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 29 грудня 2025 року, ухвалений стосовно ОСОБА_7 — скасувати в частині призначення покарання. 
Ухвалити в цій частині новий вирок, яким ОСОБА_7 за ч. 1 ст. 263 КК України призначити покарання у виді позбавлення волі строком на 4 (чотири) роки.
На підставі ч. 5 ст. 72 КК України ОСОБА_7 в строк відбування покарання зарахувати строк попереднього ув`язнення останнього в межах даного кримінального провадження, починаючи з 12 травня 2023 року по 13 травня 2023 року включно із розрахунку один день попереднього ув`язнення дорівнює одному дню позбавлення волі.
На підставі ч. 7 ст. 72 КК України ОСОБА_7 в строк відбування покарання зарахувати строк домашнього арешту останнього в межах даного кримінального провадження, починаючи з 14 травня 2023 року до 12 серпня 2023 року із розрахунку три дні цілодобового домашнього арешту дорівнює одному дню позбавлення волі.
Строк відбування покарання ОСОБА_7 рахувати з дня фактичного затримання обвинуваченого на виконання вироку.
В іншій частині вирок суду залишити без змін. 

Вирок набирає чинності з моменту його проголошення і може бути оскаржений шляхом подачі касаційної скарги до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення судом апеляційної інстанції.

Судді: 

ОСОБА_2    ОСОБА_3   ОСОБА_4