ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/5079/26 Справа № 183/6441/21 	  	Суддя у 1-й інстанції - Оладенко О.С. Суддя у 2-й інстанції - Пищида  М. М.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 травня 2026 року м. Дніпро 

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого – Пищиди М.М.
суддів – Ткаченко І.Ю., Свистунової О.В.
за участю секретаря судового засідання – Літвінова І.Г.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпро цивільну справу за апеляційними скаргами Комунального підприємства «Дніпроводоканал» Дніпровської міської ради та Дніпровської міської ради на рішення Новомосковського міськрайонного суду Лніпропетровської області від 05 вересня 2023 року у цивільній справі за позовом Дніпровської міської ради до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , треті особи – Виконавчий комітет Піщанської сільської ради Новомосковського району Дніпропетровської області, комунальний заклад «Дніпроводоканал» Дніпровської міської ради про витребування майна з чужого незаконного володіння та скасування рішення про державну реєстрацію про право власності, -
В С Т А Н О В И В :

У вересні 2021 року Дніпровська міська рада звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 та просила: скасувати рішення виконавчого комітету Піщанської сільської ради Самарівського району Дніпропетровської області від 28 листопада 2011 року № 32 «Про оформлення права власності на об`єкт нерухомості у зв`язку з внесенням до статутного фонду»; 
визнати недійсним та скасувати свідоцтво про право власності від 13 лютого 2012 року № НОМЕР_1 , видане виконавчим комітетом Піщанської сільської ради Самарівського району Дніпропетровської області; 
витребувати господарський комплекс, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 - г від відповідачів: ОСОБА_1 , яка володіє господарським комплексом у розмірі 33/100; ОСОБА_2 , який володіє господарським комплексом у розмірі 8/100; ОСОБА_3 , яка володіє господарським комплексом у розмірі 12/100; ОСОБА_4 , яка володіє господарським комплексом у розмірі 9/100; ОСОБА_5 , яка володіє господарським комплексом у розмірі 11/100; ОСОБА_6 , який володіє господарським комплексом у розмірі 7/100; ОСОБА_7 , яка володіє господарським комплексом у розмірі 7/100; ОСОБА_8 , який володіє господарським комплексом у розмірі 10/100; ОСОБА_9 , яка володіє господарським комплексом у розмірі 3/100.
На обґрунтування вимог зазначала, що у реєстрі об`єктів права комунальної власності територіальної громади міста Дніпра є запис про перебування на балансі Комунального підприємства «Дніпроводоканал» Дніпровської міської ради (далі – КП «Дніпроводоканал») об`єкту нерухомості (дерев`яні будиночки, будівля кухні, будки металеві, будівля для складу) у селі Піщанка Самарівського району Дніпропетровської області. Підставою для виникнення права власності на цей об`єкт нерухомості є рішення міської ради від 19 червня 2002 року №23/2 «Про рішення міської ради народних депутатів від 27.11.91 №46 «Про комунальну власність Дніпропетровської міської ради народних депутатів».
Згідно з інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, господарський комплекс за адресою: АДРЕСА_1 загальною площею 17 000 кв. м був зареєстрований за ТОВ «Самарські плавні» на підставі свідоцтва про право власності від 13 лютого 2012 року НОМЕР_2 , виданого виконавчим комітетом Піщанської сільської ради Самарівського району. Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, на час звернення з позовом право власності зареєстровано за відповідачами, які набули право власності на частини господарського комплексу шляхом укладення договорів купівлі-продажу з ТОВ «Самарські плавні», яке не мало права їх відчужувати, оскільки не було власником цього нерухомого майна.
У свою чергу, Піщанська сільська рада не мала права видавати свідоцтво про право власності ТОВ «Самарські плавні», оскільки лише Дніпровська міська рада має право розпоряджатися зазначеним майном.
Оскільки спірне нерухоме майно безпідставно вибуло з власності територіальної громади міста Дніпра поза волею власника, Дніпровська міська рада просила позов задовольнити.
Рішенням Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 05 вересня 2023 року у задоволенні позову Дніпровської міської ради до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , треті особи – Виконавчий комітет Піщанської сільської ради Новомосковського району Дніпропетровської області, комунальний заклад «Дніпроводоканал» Дніпровської міської ради, про витребування майна з чужого незаконного володіння та скасування рішення про державну реєстрацію про право власності відмовлено.
Із вказаним рішенням суду не погодились КП «Дніпроводоканал», Дніпровська міська рада, та подали апеляційні скарги, вважають, що воно ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права, та без з`ясування обставин, що мають значення для справи.
КП «Дніпроводоканал» мотивує скаргу тим, що судом першої інстанції не було жодним чином досліджено той факт, що відповідно до довідки Департаменту корпоративних прав та правового забезпечення від 15.02.2012 року будівлі та споруди бази відпочинку « ІНФОРМАЦІЯ_1 » перебувають на балансі та експлуатуються КП «Дніпроводоканал» Дніпропетровської міської ради з 1968 року.
Вказує, що протягом всього періоду оренди обслуговування та господарські витрати на утримання бази відпочинку «Самарські плавні» здійснювались безпосередньо КП «Дніпроводоканал», у тому числі: виплата заробітної плати та інших платежів, передбачених КЗпП України, відрахування на соціальні внески, вивіз твердих побутових відходів, оренда плата за договором оренди земельної ділянки.
Наголошує на тому, що відсутність спірного майна у фактичному володінні КП «Дніпроводоканал» наносить великі матеріальні та соціальні збитки підприємству та всій територіальній громаді міста.
В.о. директора КП «Дніпроводоканал» Прохоров О.В. просив рішення Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 05 вересня 2023 року скасувати та ухвалити нове, яким позовні вимоги Дніпровської міської ради задовольнити в повному обсязі.
Дніпровська міська рада в обґрунтування своєї апеляційної скарги зазначає, що виконавчий комітет Піщанської сільської ради Новомосковського району Дніпропетровської області не мав права видавати свідоцтво про право власності на господарський комплекс на користь ТОВ «Самарські плавні», оскільки не є власником даного нерухомого майна.
Наголошує на тому, що судом першої інстанції не було в повному обсязі з`ясовано та не надано оцінку інформації КП «Дніпроводоканал», про те що Новомосковським МВ ГУМВС у Дніпропетровській області до ЄРД за № 12014040350001809 внесено відомості про вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 190 КК України за фактом заволодіння майном територіальної громади м. Дніпро.
Зазначає, що рішення Дніпровської міської ради, як представником власника комунального майна на вибуття спірного нерухомого майна з комунальної власності територіальної громади не приймалось.
Дніпровська міська рада просила рішення Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 05 вересня 2023 року скасувати та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Постановою Дніпровського апеляційного суду від 10 січня 2025 року апеляційні скарги Комунального підприємства «Дніпроводоканал» Дніпровської міської ради та Дніпровської міської ради залишено без задоволення; рішення Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 05 вересня 2023 року залишено без змін.

Постановою Верховного Суду від 04 лютого 2026 року касаційну скаргу Дніпровської міської ради задоволено частково. Постанову Дніпровського апеляційного суду від 10 січня 2024 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду, в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню виходячи з наступного.
Судом встановлено, що рішенням виконавчого комітету Піщанської сільської ради Самарівського району від 28 липня 2011 року № 32 за результатами розгляду клопотання ТОВ «Самарські плавні» про оформлення права власності на господарський комплекс, розташований на вулиці Лісовій, 16-г, у зв`язку з внесенням об`єкту нерухомого майна до статутного фонду, вирішено оформити право власності на об`єкти нерухомості (будиночки відпочинку, навіси, будівля їдальні, будівля кухні, вбиральня, колодязь, огорожа, намощення, склади – в загальній кількості 56 об`єктів).
Виконавчим комітетом Піщанської сільської ради Самарівського району Дніпропетровської області видано ТОВ «Самарські плавні» свідоцтво про право власності на нерухоме майно серії НОМЕР_2 від 13 лютого 2012 року на господарський комплекс, розташований за адресою: АДРЕСА_1 . В описі об`єкта нерухомості зазначені будиночки відпочинку, навіси, будівля їдальні, будівля кухні, вбиральня, колодязь, огорожа, намощення, склади – в загальній кількості 56 об`єктів. Підставою для видачі свідоцтва зазначене рішення виконавчого комітету Піщанської сільської ради (свідоцтво видано взамін договору купівлі-продажу від 21 вересня 1999 року) від 28 липня 2011 року № 32.
Згідно витягу з Єдиного державного реєстру юридичний осіб, фізичних осіб-підприємців ТОВ «Самарські плавні» припинено.
Як вбачається з Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно станом на 27 березня 2020 року право власності на господарський комплекс, розташований за адресою: АДРЕСА_1 зареєстровано за відповідачами: ОСОБА_9 – 3/100 частин; ОСОБА_8 – 10/100 частин; ОСОБА_7 – 7/100 частин; ОСОБА_6 – 7/100 частин; ОСОБА_5 – 11/100 частин; ОСОБА_4 – 9/100 частин; ОСОБА_3 – 12/100 частин; ОСОБА_2 – 8/100 частин; ОСОБА_1 – 33/100 частин. Попередній власник – ТОВ «Самарські плавні» на підставі свідоцтва про право власності НОМЕР_2 від 13 лютого 2012 року.

Суд першої інстанції виходив з того, що обраний позивачем спосіб реалізації процесуальних прав свідчить про відсутність реального наміру повернути спірне майно у власність територіальної громади або довести, що це майно перебувало у власності територіальної громади міста Дніпра. Позивач не надав суду окрім листів структурних підрозділів позивача та КП «Дніпроводоканал» жодного іншого доказу на підтвердження обставин, викладених у позовній заяві, зокрема того, що господарський комплекс, розташований за адресою: АДРЕСА_1 належав до комунальної власності територіальної громади міста Дніпра, на якій підставі та коли таке право виникло, на підставі якого правовстановлюючого документу.
Апеляційний суд погоджується з даним висновком суду першої інстанції.
Згідно зі ст. ст. 7, 140 Конституції України в Україні визнається і гарантується місцеве самоврядування. Територіальна громада має право самостійно вирішувати питання місцевого значення в межах Конституції і Законів України.
Відповідно до ст. 41 Конституції України та ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).
Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково.
Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж приватні (цивільні) права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких приватних (цивільних) прав (інтересів) позивач звернувся до суду.
Відсутність порушеного, невизнаного або оспореного відповідачем приватного (цивільного) права (інтересу) позивача є самостійною підставою для відмови в позові (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 15 березня 2023 року в справі № 753/8671/21 (провадження № 61-550св22).
Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (частина друга статті 328 ЦК України, у редакції, чинній на момент виникнення спірних відносин).
Якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього (частина перша статті 330 ЦК України).
Виникнення права власності у добросовісного набувача відбувається за таких умов: факт відчуження майна; майно відчужене особою, яка не мала на це права; відчужене майно придбав добросовісний набувач; відповідно до статті 388 ЦК, майно, відчужене особою, яка не мала на це право, не може бути витребуване у добросовісного набувача (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 20 березня 2019 року в справі № 521/8368/15-ц (провадження № 61-17779св18).
Власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним (стаття 387 ЦК України).
Віндикаційний позов - це вимога про витребування власником свого майна з чужого незаконного володіння. Тобто позов неволодіючого власника до володіючого невласника. Віндикаційний позов заявляється власником при порушенні його правомочності володіння, тобто тоді, коли майно вибуло з володіння власника: (а) фізично - фізичне вибуття майна з володіння власника має місце у випадку, коли воно в нього викрадене, загублене ним тощо; (б) «юридично» - юридичне вибуття майна з володіння має місце, коли воно хоч і залишається у власника, але право на нього зареєстровано за іншим суб`єктом (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 30 липня 2020 року в справі № 752/13695/18 (провадження № 61-6415св19).
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).
У постанові Великої палати Верховного Суду від 15 травня 2019 року в справі № 522/7636/14-ц (провадження № 14-636цс18) вказано, що: «за змістом статті 388 ЦК України майно, яке вибуло з володіння власника на підставі рішення суду, ухваленого щодо цього майна, але надалі скасованого, вважається таким, що вибуло з володіння власника поза його волею. Саме такий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 24 червня 2015 року (провадження № 6-251цс15). Цей висновок також був неодноразово підтриманий і Великою Палатою Верховного Суду, зокрема у постановах від 05 грудня 2018 року (провадження № 14-247цс18 та № 14-179цс18)».
Рішення суду про витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння є таким рішенням і передбачає внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. У разі задоволення позовної вимоги про витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння суд витребує таке майно на користь позивача, а не зобов`язує відповідача повернути це майно власникові. Таке рішення суду є підставою для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно, зареєстроване у цьому реєстрі за відповідачем. Задоволення вимоги про витребування нерухомого майна з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності, відповідає речово-правовому характеру віндикаційного позову та призводить до ефективного захисту прав власника. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними. Власник з дотриманням вимог статей 387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Для такого витребування оспорювання наступних рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (провадження № 14-208цс18).
Метою віндикаційного позову є забезпечення введення власника у володіння майном, якого він був незаконно позбавлений. У випадку позбавлення власника володіння нерухомим майном означене введення полягає у внесенні запису про державну реєстрацію за власником права власності на нерухоме майно (див. принцип реєстраційного підтвердження володіння нерухомістю у пункті 89 постанови Великої Палати Верховного Суду від 4 липня 2018 року у справі № 653/1096/16-ц). Однією з підстав державної реєстрації права власності на нерухоме майно є рішення суду, яке набрало законної сили, щодо права власності на це майно (пункт 9 частини першої статті 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»). Цей припис слід розуміти так, що рішення суду про витребування з незаконного володіння відповідача нерухомого майна саме по собі є підставою для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно, зареєстроване у цьому реєстрі за відповідачем. На підставі такого рішення суду для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно, зареєстроване у цьому реєстрі за відповідачем, не потрібно окремо скасовувати запис про державну реєстрацію права власності за відповідачем. Відтак, пред`явлення власником нерухомого майна вимоги про скасування рішень, записів про державну реєстрацію права власності на це майно за незаконним володільцем не є необхідним для ефективного відновлення його права (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 07 листопада 2018 року у справі № 488/5027/14-ц (провадження № 14-256цс18).
Рішення суду про витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння є таким рішенням і передбачає внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. У разі задоволення позовної вимоги про витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння суд витребує таке майно на користь позивача, а не зобов`язує відповідача повернути це майно власникові. Таке рішення суду є підставою для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно, зареєстроване у цьому реєстрі за відповідачем. Задоволення вимоги про витребування нерухомого майна з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності, відповідає речово-правовому характеру віндикаційного позову та призводить до ефективного захисту прав власника. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними. Власник з дотриманням вимог статей 387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Для такого витребування оспорювання наступних рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (провадження № 14-208цс18).
Відповідно до усталеної практики Великої Палати Верховного Суду якщо позивач вважає, що його право порушене тим, що право власності зареєстроване за відповідачем, то належним способом захисту є віндикаційний позов, оскільки його задоволення, тобто рішення суду про витребування нерухомого майна із чужого незаконного володіння, є підставою для внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Натомість вимоги про скасування рішень, записів про державну реєстрацію права власності на це майно за незаконним володільцем не є необхідним для ефективного відновлення його права. Задоволення віндикаційного позову є підставою для внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Водночас такий запис вноситься виключно в разі, якщо право власності на нерухоме майно зареєстроване саме за відповідачем, а не за іншою особою (див. пункти 84, 85 постанови Великої Палати Верховного Суду від 09 листопада 2021 року у справі № 466/8649/16-ц (провадження № 14-93цс20).
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 05 грудня 2018 року у справі 522/2110/15-ц (провадження № 14-247цс18) вказано, що:
За змістом статті 388 ЦК України майно, яке вибуло з володіння власника на підставі рішення суду, ухваленого щодо цього майна, але надалі скасованого, вважається таким, що вибуло з володіння власника поза його волею. Саме такий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 24.06.2015 у справі № 6-251цс15. 71. Велика Палата Верховного Суду з цим висновком Верховного Суду України погоджується.
Правила частини першої статті 388 ЦК України стосуються випадків, коли набувач за відплатним договором придбав майно в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач). У такому випадку власник має право витребувати це майно від набувача лише в разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. У частині третій цієї ж статті передбачено самостійне правило: якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача в усіх випадках. За змістом частини п`ятої статті 12 Цивільного кодексу України добросовісність набувача презюмується, тобто незаконний набувач вважається добросовісним, поки не буде доведено протилежне. Якщо судом буде встановлено, що набувач знав чи міг знати про наявність перешкод до вчинення правочину, в тому числі про те, що продавець не мав права відчужувати майно, це може свідчити про недобросовісність набувача й є підставою для задоволення позову про витребування у нього майна (див. пункти 28, 29 постанови Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2018 року у справі № 907/50/16 (провадження № 12-122гс18).
Власник має право витребувати майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним (стаття 387 ЦК України), незалежно від того, чи заволоділа ця особа незаконно спірним майном сама, чи придбала його у особи, яка не мала права відчужувати це майно. При цьому стаття 400 ЦК України вказує на обов`язок недобросовісного володільця негайно повернути майно особі, яка має на нього право власності або інше право відповідно до договору або закону, або яка є добросовісним володільцем цього майна. У разі невиконання недобросовісним володільцем цього обов`язку заінтересована особа має право пред`явити позов про витребування цього майна. Разом з тим стаття 330 ЦК України передбачає можливість добросовісному набувачеві набути право власності на майно, відчужене особою, яка не мала на це права, як самостійну підставу набуття права власності (та водночас, передбачену законом підставу для припинення права власності попереднього власника відповідно до приписів статті 346 ЦК України). Так, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 ЦК України майно не може бути витребуване в нього. Стаття 388 ЦК України містить сукупність підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача. Так, відповідно до частини першої вказаної норми якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Тобто можливість витребування майна з володіння іншої особи законодавець ставить у залежність насамперед від змісту правового зв`язку між позивачем та спірним майном, його волевиявлення щодо вибуття майна, а також від того, чи є володілець майна добросовісним чи недобросовісним набувачем та від характеру набуття майна (оплатно чи безоплатно) (див.: постанова Великої Палати Верховного Суду від 02 листопада 2021 року у справі № 925/1351/19 (провадження № 12-35гс21).
Право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі частини першої статті 388 ЦК України залежить від того, у який спосіб майно вибуло з його володіння. Ця норма передбачає вичерпне коло підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача. Однією з таких підстав є вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом (див.: постанову Великої Палати Верховного Суду від 26 листопада 2019 року у справі № 914/3224/16 (провадження № 12-128гс19).
З матеріалів справи вбачається, що Дніпровською міською радою при поданні позову було надано: лист КП «Новомосковське міське БТІ» від 02.07.2020; лист департаменту правового забезпечення Дніпровської міської ради від 31.03.2020; лист КП «Дніпроводоканал» від 09.07.2020; лист департаменту правового забезпечення Дніпровської міської ради від 31.07.2020; лист Піщанської сільської ради від 13.04.2020 (додатки 3-8 до позовної заяви).
Листом №4765/1114 від 27.07.2020 КП «Дніпроводоканал» Дніпровської міської ради повідомило директору правового забезпечення Дніпровської міської ради про те, що господарський комплекс, розташований за адресою: Дніпропетровська область, Новомосковський район, с.Новоселівка, вул.Лісова, будинок 16г знаходиться на балансі КП «Дніпроводоканал» Дніпровської міської ради; 20.05.2014 Новомосковським МВ ГУМВС у Дніпропетровській області внесено відомості до ЄРДР за №12014040350001809 за фактом заволодіння майном територіальної громади м.Дніпропетровська (Базу відпочинку «Самарські плавні»), яке належить до комунальної власності (т.1 а.с.19)
У листах позивача від 05.06.2020, 31.07.2020 адресованих Новомосковському районному КБ БТІ «Інвентаризатор» (т.1 а.с.20,28), а також запиті, адресованому Піщанській сільській раді (т.1 а.с.17) зазначено, що згідно з даними Реєстру об`єктів права комунальної власності територіальної громади міста Дніпра до комунальної власності територіальної громади міста Дніпра належать об`єкти нерухомості у сел.Піщанці (будиночки дерев`яні, душова, будки металеві, будівля для складу – загальна кількість 33 об`єкта); підставою виникнення права власності зазначеного об`єкта нерухомості є рішення міської ради від 19.06є2002 №23/2 «Про рішення міської ради народних депутатів від 27.11.91 №46 «Про комунальну власність Дніпропетровської міської ради народних депутатів».
Також з матеріалів справи вбачається, що КП «Дніпроводоканал» при поданні апеляційної скарги долучив: копію договору про постачання електричної енергії № 341 від 16.11.2009 року з платіжними дорученнями, виписка витрат на утримання бази відпочинку « ІНФОРМАЦІЯ_1 », повідомлення про об`єкти оподаткування.
Дніпровською міською радою до своєї апеляційної скарги було долучено копію листа департаменту правового забезпечення Дніпровської міської ради від 25.01.2021 року № 4/8-78, копію листа КП «Дніпроводоканал» департаменту благоустрою та інфаструктури Дніпровської міської ради від 04.02.2021 року № 555/14-14, копію листа департаменту по роботі з активами Дніпровської міської ради від 18.09.2023 року № 2/6-1621 з додатками та копію заяви КП «Дніпроводоканал» від 18.09.2012 року № 1280/28-06 з додатками.
Проте, колегія суддів не приймає до уваги , оскільки, позивачем порушено порядок подання доказів.
Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
У постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 25 листопада 2020 року у справі № 752/1839/19 (провадження № 61-976св20) та від 11 листопада 2020 року у справі № 760/16979/15-ц (провадження № 61-4848св19) зазначено: «Відповідно до частин першої та третьої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. За змістом статті 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції перевіряє законність рішення суду першої інстанції в межах тих обставин та подій, які мали місце під час розгляду справи судом першої інстанції».
За змістом частин 1-3 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.
За відсутності поважних причин неподання нового доказу до суду першої інстанції апеляційний суд не має права досліджувати цей доказ, поданий позивачем в апеляційній інстанції (правовий висновок Великої Палати Верховного Суду від 25.04.2018 у справі № 638/13998/14-ц, аналогічний правова позиція Верховного Суду від 11.04.2018 у справі № 458/867/15-ц).
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 11 вересня 2019 року у справі № 922/393/18 зазначено, що:
«при цьому апеляційним судом обґрунтовано відхилено клопотання позивача про приєднання до матеріалів справи витягу з технічної документації про нормативну грошову оцінку земельної ділянки від 22.03.2019 № 615/0/45-19 через те, що цей витяг датований вже після прийняття рішення судом першої інстанції, тобто це доказ, який взагалі не існував на момент розгляду спору по суті судом першої інстанції.
Така обставина, як відсутність існування доказів на момент прийняття рішення суду першої інстанції, взагалі виключає можливість прийняття судом апеляційної інстанції додаткових доказів у порядку статті 269 ГПК України незалежно від причин неподання позивачем таких доказів. Навпаки, саме допущення такої можливості судом апеляційної інстанції матиме наслідком порушення вищенаведених норм процесуального права, а також принципу правової визначеності, ключовим елементом якого є однозначність та передбачуваність правозастосування, а отже системність та послідовність у діяльності відповідних органів, насамперед судів.
Правова позиція з цього питання викладена у постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 25.04.2018 у справі №911/3250/16, від 06.02.2019 у справі №916/3130/17, від 26.02.2019 у справі №913/632/17 та від 06.03.2019 у справі №916/4692/15».
Такий правовий висновок викладений у Постанові ВС від 10.03.2021 по справі № 522/16044/20 .
Надавши до апеляційного суду нові докази по справі, сторона позивача жодним чином не обґрунтувала та не підтвердила за допомогою належних засобів доказування факт неможливості подання ними таких нових доказів до суду першої інстанції до закінчення розгляду справи, що в свою чергу унеможливлює їх прийняття судом апеляційної інстанції.
Аналізуючи надані скаржниками до апеляційних скарг документи, апеляційний суд вважає, що безпосередньо ні позивачем ні третьою особою не доведено того факту, що вони були власниками спірного майно та того факту, що воно перебувало у останніх на балансі.
Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина перша статті 81 ЦПК України).
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України).
Отже до апеляційного суду стороною позивача не було надано жодних доказів на спростування висновків суду першої інстанції про відмову у задоволенні позову.
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обгрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо обґрунтування , що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»).
Інші доводи апеляційної скарги зводяться до переоцінки доказів та незгоди з висновками суду першої інстанції стосовно встановлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом, який їх обґрунтовано спростував та є однаковими з доводами які були викладені у позовній заяві.
Згідно із статтею 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судові рішення – без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Ураховуючи викладене, колегія суддів проходить до висновку, що апеляційні скарги підлягають залишенню без задоволення, а судове рішення – без змін.
Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Оскільки суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанцій, немає. 
Керуючись ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд, -

У Х В А Л И В:

Апеляційні скарги Комунального підприємства «Дніпроводоканал» Дніпровської міської ради та Дніпровської міської ради залишити без задоволення.
Рішення Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 05 вересня 2023 року залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття. Касаційна скарга на судове рішення подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. 
Вступна та резолютивна частини постанови проголошені 13 травня 2026 року.
Повний текст постанови складено 14 травня 2026 року.

Судді: