ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
04 травня 2026 року
м. Київ
справа № 161/16762/23
провадження № 61-16106 св 25
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Луспеника Д. Д. (суддя-доповідач), Коломієць Г. В., Черняк Ю. В.,
учасники справи:
позивач -  ОСОБА_1 , 
відповідач - державний професійно-технічний навчальний заклад «Луцьке вище професійне училище», 
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу  ОСОБА_1 на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 29 липня 2025 року у складі судді Ковтуненка В. В. та постанову Волинського апеляційного суду від 13 листопада 
2025 року у складі колегії суддів: Шевчук Л. Я., Данилюк В. А., Киці С. І.,
ВСТАНОВИВ:
Описова частина
Короткий зміст позовної заяви 
У вересні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до державного професійно-технічного навчального закладу «Луцьке вище професійне училище» (далі - ДПТНЗ «Луцьке вище професійне училище»), в якому просив суд: 1) поновити його на посаді вихователя ДПТНЗ «Луцьке вище професійне училище» 
з 29 серпня 2023 року; 2) стягнути з ДПТНЗ «Луцьке вище професійне училище» на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 29 серпня 2023 року по день ухвалення рішення з розрахунку 621,54 грн за кожен день; 
3) відшкодувати моральну шкоду у розмірі 100 000,00 грн. 
В обґрунтування позовних вимог зазначав, що з 1981 року він працював у ДПТНЗ «Луцьке вище професійне училище»на посадах майстра виробничого навчання, керівником практики, завідуючим відділення, а з 03 грудня 2012 року на посаді вихователя. Наказом від 29 березня 2023 року № 43-к його було звільнено з роботи на підставі пункту 1 статті 40 КЗпП України. Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 21 червня 2023 року його було поновлено на роботі (справа № 161/6934/23). Проте, наказом від 28 серпня 2023 року його повторно звільнено з роботи на підставі пункту 1 статті 40 КЗпП України (скорочення штату працівників).
Вказував, що він має вищу кваліфікацію і продуктивність праці, а тому має переважне право на залишення на роботі. Відповідач попередив його про звільнення з роботи та запропонував йому іншу роботу на посаді майстра виробничого навчання з ремонту колісних транспортних засобів, на посаді інженера - електрика, лаборантом та комірником. Крім того, відповідач повідомив його про вивільнення посади керівника гуртка. Він подав до адміністрації училища заяву, 
в якій просив ознайомити його із штатними розписами на 2022-2023 та 2023-2024 навчальні роки та дав згоду на переведення його на посаду старшого майстра. Таку заяву він подавав повторно, проте йому було відмовлено.
Позивач вважав, що відповідач фактично відмовив йому у переведенні на іншу роботу, яку він міг виконувати, що є порушенням трудового законодавства.
Крім того, позивач просив стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу згідно Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100, та відшкодувати йому моральну шкоду у розмірі 100 тис. грн, так як відповідач порушив його законні права незаконним звільненням, що призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.
Ураховуючи викладене, ОСОБА_1 просив суд його позовні вимоги задовольнити.

Короткий зміст судових рішень суду першої та апеляційної інстанцій
Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 29 липня 
2025 року, залишеним без змін постановою Волинського апеляційного суду 
від 13 листопада 2025 року, у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.
Судові рішення мотивовані тим, що роботодавець запропонував  ОСОБА_1 всі наявні вакантні посади в училищі, які останній може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду, проте позивач відмовився від переведення на запропоновані вакантні посади. Оскільки суд відмовив у задоволенні позову про поновлення на роботі, тому відсутні підстави для задоволення інших позовних вимог. 
Спростовуючи доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 про його непереведення на посаду старшого майстра, апеляційний суд вказав, що для цього треба мати вищу педагогічну освіту, якої у позивача немає, а згоди на переведення на інші 7 вакантних посад він не надав. 
Також суди врахували правові висновок Верховного Суду у подібних правовідносинах 
Короткий зміст вимог касаційної скарги 
У грудні 2025 року ОСОБА_1 звернувся до Верховного Суду із касаційною скаргою на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 29 липня 2025 року та постанову Волинського апеляційного суду від 13 листопада 2025 року, в якій просить оскаржувані судові рішення скасувати, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції 
Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 12 січня 2026 року відкрито касаційне провадження у вказаній справі, витребувано цивільну справу № 161/16762/23 із Луцького міськрайонного суду Волинської області та надано учасникам справи строк для подання відзиву на касаційну скаргу.
У січні 2026 року справа надійшла до Верховного Суду. 
Аргументи учасників справи
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу
Касаційна скарга ОСОБА_1 мотивована тим, що судами неправильно застосовано норми матеріального права та порушено норми процесуального права. 
Вказує, що у відповідача відсутній штатний розпис, затверджений уповноваженою на те особою, оскільки відповідно до змісту пункту 5.3 Статуту ДПТНЗ «Луцьке вище професійне училище» штатний розпис училища затверджується директором училища, проте наявний у відповідача штатний розпис затверджений начальником департаменту освіти Луцької міської ради, тому штатний розпис не може вважатися чинним штатним розписом відповідача, як такий, що затверджений не уповноваженою на це посадовою особою.При цьому судами не застосовано до вирішення спору частину четверту статті 24 Закону України «Про професійну (професійно-технічну) освіту». А висновок Верховного Суду щодо застосування цієї норми права у подібних правовідносинах відсутній.
Суди застосували норму права без урахування висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у відповідних постановах Верховного Суду: від 18 серпня 2018 року у справі № 800/538/17, від 10 листопада 2022 року у справі № 525/983/21, в яких викладено висновок про те, що роботодавець зобов`язаний запропонувати працівникові, який підлягає звільненню з підстав, передбачених пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП України, всі вакансії, які такий працівник може зайняти відповідно до своєї кваліфікації.
Зазначає, що йому не були запропоновані всі вакантні посади на день попередження про майбутнє звільнення (23 червня 2023 року) і на день звільнення з посади 
(28 серпня 2023 року), а саме посади гардеробника та ліфтера.
Вказує, що суд першої інстанції не прийняв до уваги його заяву про зміну підстав позову, які було доповнено тими обставинами, що відповідач, маючи за штатним розписом сім вакантних посад майстрів виробничого навчання, запропонував лише одну посаду, а суд апеляційної інстанції відхилив доводи апеляційної скарги і дійшов висновку, що дві вакантні посади майстрів виробничого навчання з професії офіціант та чотири вакантні посади майстрів професії - кухар, кондитер не могли бути йому запропоновані для переведення з урахуванням його кваліфікації - інженер-механік. При цьому докази, які б свідчили про неможливість ним виконувати роботу за вказаними посадами відсутні. 
Також суди дійшли помилкового висновку про відсутність у нього необхідної підготовки і кваліфікації для зайняття посади старшого майстра. Такий висновок судами зроблено внаслідок неправильного застосування пункту 1.4 та 6.1 посадової інструкції старшого майстра.
Суди не врахували положеннястатей 40, 49-2 КЗпП України, що саме на роботодавця покладено обов`язок працевлаштування працівника при звільненні з підстав, передбачених пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП України і такому працівнику роботодавець зобов`язаний запропонувати усі вакантні посади, які такий працівник може зайняти за своєю кваліфікацією. І відповідно саме відповідач зобов`язаний довести виконання такого обов`язку. А покладання судом на позивача обов`язку доведення певних обставин є фактичним перекладанням на працівника обов`язку доводити ті обставини, які має доводити роботодавець. Таке покладення обов`язку доказування є порушенням його права на справедливий судовий розгляд справи.
Крім того, зазначає, що під час розгляду справи судом першої інстанції ним було заявлено відвід судді Ковтуненку В. В., який обмежував його право на надання суду пояснення, висловлював свою думку про безпідставність його доводів по суті позову, що свідчило про його упередженість при вирішенні цієї справи. Однак такий, відвід ухвалою від 17 квітня 2017 року залишено без задоволення, внаслідок чого суддя Ковтуненко В. В. продовжив розгляд справи та ухвалив рішення про відмову в задоволенні його позову. Вважає, що зазначені в заяві про відвід судді обставини викликали обґрунтований сумнів в неупередженості судді у вирішенні даної справи і такий відвід підлягав задоволенню.
Доводи особи, яка подала відзив на касаційну скаргу
У лютому 2026 року ДПТНЗ «Луцьке вище професійне училище» подало до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу, в якому вказує, що доводи касаційної скарги є необґрунтованими, не спростовують висновки судів. При цьому оскаржувані судові рішення є законними та обґрунтованими, прийняті з додержанням норм матеріального та процесуального права.
Мотивувальна частина 
Позиція Верховного Суду 
Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. 
Підстави касаційного оскарження судових рішень визначені у частині другій 
статті 389 ЦПК України.
Підставами касаційного оскарження судових рішень заявник, у змісті касаційної скарги, зазначає неправильне застосування судами норм матеріального права 
та порушення норм процесуального права, а саме: 1) застосування судами норм права без урахування висновку щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду; 2) в ухваленні судового рішення брав участь суддя, якому було заявлено відвід; 3) судами належним чином не досліджено зібрані у справі докази, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи (пункти 1, 4 частини другої статті 389 ЦПК України).
Касаційна скаргаОСОБА_1 задоволенню не підлягає.
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.
Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Встановлено й це вбачається із матеріалів справи, що оскаржувані судові рішення ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.
Однією з гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений у 
статті 51 КЗпП України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані роботодавцем у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.
Частиною другою статті 40 КЗпП України встановлено, що звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.
Згідно з пунктом 3 частини першої статті 1 Закону України «Про зайнятість населення» вакансія - це вільна посада (робоче місце), на яку може бути працевлаштована особа.
Відповідно до статті 49-2 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. Одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації.
Таким чином, однією з найважливіших гарантій для працівників при скороченні чисельності або штату є обов`язок власника підприємства чи уповноваженого ним органу працевлаштувати працівника.
Власник вважається таким, що належно виконав вимоги частини другої 
статті 40, частини третьої статті 49-2 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо.
Розглядаючи трудові спори, пов`язані зі звільненням відповідно до пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України, суди мають з`ясувати питання про те, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджувався він за 2 місяці про наступне вивільнення.
Відповідно до частини першої статті 42 КЗпП України при скороченні чисельності чи штату працівників у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці.
При цьому роботодавець зобов`язаний запропонувати працівнику, який вивільнюється, всі вакансії та роботи, які може виконувати працівник.
За змістом частини першої статті 40, частин першої та третьої 
статті 49-2 КЗпП України власник або уповноважений ним орган одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку зі змінами в організації виробництва і праці зобов`язаний запропонувати працівникові всі наявні вакантні посади, які він може обіймати відповідно до своєї кваліфікації.
Власник вважається таким, що належно виконав вимоги частини другої 
статті 40, частини третьої статті 49-2 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо.
Судами встановлено, що рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 21 червня 2023 року у справі № 161/6934/23 позовні вимоги 
ОСОБА_1 до ДПТНЗ «Луцьке вище професійне училище» про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди задоволено частково. Поновлено ОСОБА_1 на посаді вихователя ДПТНЗ «Луцьке вище професійне училище» з 30 березня 
2023 року. Стягнуто з ДПТНЗ «Луцьке вище професійне училище» на користь ОСОБА_1 37 292,40 грн середнього заробітку за час вимушеного прогулу, 
з яких відрахувати податки та інші обов`язкові платежі (т. 1, а. с. 8-11).
22 червня 2023 року ОСОБА_1 поновлено на посаді вихователя 
ДПТНЗ «Луцьке вище професійне училище» з 30 березня 2023 року (т. 1, а. с. 7).
Наказом директора ДПТНЗ «Луцьке вище професійне училище» 
від 23 червня 2023 року № 106-к скорочено чисельність вихователів відповідно до штатного розпису та попереджено про скорочення ОСОБА_1 . Наказано підготувати письмове повідомлення про звільнення ОСОБА_1 з пропозицією переведення його на вакантні посади (за наявності) (т. 1, а. с. 12). 
Згідно з повідомленням від 26 червня 2023 року № 158/1.9 про скорочення штату працівників ОСОБА_1 попереджено про звільнення з посади вихователя на підставі пункту 1 статті 40 КЗпП України, яке відбудеться 28 серпня 2023 року. Також йому було повідомлено, що станом на 26 червня 2023 року є вакантні посади: майстер виробничого навчання з ремонту колісних транспортних засобів; інженер - електронік; лаборант на 0,8 ставки; комірник на 0,5 ставки (т. 1, а. с. 13).
Крім того, 07 серпня 2023 року ОСОБА_1 повідомлено про наявну станом 
на 02 серпня 2023 року вакантну посаду керівника гуртка (т. 1, а. с. 14).
Відповідно до наказу від 28 червня 2023 року№ 42-в у період з 03 липня 2023 року по 20 серпня 2023 року ОСОБА_1 перебував у щорічній основній відпустці.
22 серпня 2023 року ОСОБА_1 подав директору ДПТНЗ «Луцьке вище професійне училище» заяву, в якій просив ознайомити його із штатним розписом та зазначив, що у випадку скорочення посади вихователя він надає згоду на переведення його на посаду старшого майстра, яка має бути вакантною в найближчі дні (т. 1, а. с. 16).
23 серпня 2023 року ОСОБА_1 подав директору ДПТНЗ «Луцьке вище професійне училище» заяву, в якій зазначив, що у зв?язку із скороченням посади вихователя він надає згоду на переведення його на посаду старшого майстра, яка є вакантною і відповідає його професії і кваліфікації (т. 1, а. с. 16).
Про те, що ОСОБА_1 відмовився перейти на іншу посаду, а саме на посаду майстра виробничого навчання; інженер-електроніка; керівника гуртка; лаборанта; комірника на 0,5 ставки, 28 серпня 2023 року складено відповідний акт (т. 1, а. с. 62).
28 серпня 2023 року ОСОБА_1 подав директору ДПТНЗ «Луцьке вище професійне училище» заяву, в якій зазначив, що у зв?язку з тим, що його не перевели на посаду старшого майстра він готовий на переведення на одну із вакантних посад після ознайомлення зі штатним розписом (т. 1, а. с. 18).
Наказом директора ДПТНЗ «Луцьке вище професійне училище» 
від 28 серпня 2023 року № 132-к ОСОБА_1 звільнено з посади вихователя у зв`язку із скороченням штату працівників на підставі пункту 1 статті 40 КЗпП України, 28 серпня 2023 року (т. 1, а. с. 15). 
Наказом директора ДПТНЗ «Луцьке вище професійне училище» 
від 19 вересня 2022 року№ 151-к виведено з 25 листопада 2022 року з чинного штатного розпису посади вихователя - 2 штатні одиниці.
Відповідно до наказу директора ДПТНЗ «Луцьке вище професійне училище» 
від 19 вересня 2022 року № 152-к «Про приведення до відповідності кількості працівників та скорочення чисельності працівників» було вирішено у відповідності до наказу № 1204 від 06 грудня 2010 року Міністерства освіти і науки України «Про затвердження Типових штатних нормативів професійно-технічних навчальних закладів привести у відповідність кількість працівників на посаді вихователь, скоротити чисельність вихователів у кількості 2 штатних посади. Зазначені обставини встановлені рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 21 червня 2023 року у справі № 161/6934/23, яке набрало законної сили.
Судами встановлено, що ОСОБА_1 має кваліфікацію - спеціаліст першої категорії, на відміну від тих, які були залишені на посадах вихователя - 
ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , які є спеціалістами вищої категорії, а тому суди дійшли висновку про те, що ОСОБА_1 не мав переважного права на залишення на роботі на посаді вихователя відповідно до статті 42 КЗпП України.
Крім того, суди вказали на відсутність підстав для переведення ОСОБА_1 на посаду старшого майстра, так як за положеннями посадової інструкції старшого майстра ДПТНЗ «Луцьке вище професійне училище» (пункт 1.4 посадової інструкції) на посаду старшого майстра призначається особа, що має повну вищу педагогічну освіту (магістр, спеціаліст) та психолого-педагогічну підготовку, стаж роботи на педагогічних посадах - не менше 2 років (т. 1, а. с. 22). 
При цьому ОСОБА_1 не має повної вищої педагогічної освіти (магістра, спеціаліста), що ним не заперечується. 
Крім того, ОСОБА_1 не надав належних і допустимих доказів того, що він надавав згоду на його переведення на вакантну посаду керівника гуртка.
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина 4 статті 263 ЦПК України).
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 вересня 2018 року у справі 
№ 800/538/17, провадження № 11-431асі18 зроблено висновок, що за приписами частини першої статті 40, частин першої та третьої статті 49-2 КЗпП власник або уповноважений ним орган одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку зі змінами в організації виробництва і праці зобов`язаний запропонувати працівникові всі наявні вакантні посади, які він може обіймати відповідно до своєї кваліфікації. Тобто, роботодавець зобов`язаний запропонувати всі вакансії, які відповідають зазначеним вимогам, що існують на цьому підприємстві, незалежно від того, в якому структурному підрозділі працівник, який вивільнюється, працював. З огляду на викладене, оскільки обов`язок по працевлаштуванню працівника покладається на власника з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору, за змістом частини третьої статті 49-2 КЗпП роботодавець є таким, що виконав цей обов`язок, якщо працівникові були запропоновані всі інші вакантні посади (інша робота), які з`явилися на підприємстві протягом усього періоду і існували на день звільнення.
Верховний Суд у своїй постанові від 10 листопада 2022 року у справі № 525/983/21 (провадження № 61-5659св22) зазначив, що однією з найважливіших гарантій для працівників при скороченні чисельності або штату є обов`язок власника підприємства чи уповноваженого ним органу працевлаштувати працівника. Власник вважається таким, що належно виконав вимоги частини другої статті 40, частини третьої статті 49-2 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантні посади чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо, та яка з`явилася на підприємстві протягом цього періоду і яка існувала на день звільнення.
Ураховуючи викладене, Верховний Суд погоджується з висновками судів про те, що роботодавець запропонував ОСОБА_1 всі наявні вакантні посади в училищі, які останній міг виконувати з урахуванням освіти, кваліфікації, досвіду, а останній відмовився від переведення на запропоновані вакантні посади.
Отже, саме роботодавець довів законність звільнення позивача, що спростовує доводи касаційної скарги про перекладення принципу змагальності на працівника. При цьому факт надання/ненадання згоди на запропоновані роботодавцем позивачу вакантні посади має довести саме позивач, тому що саме він вирішує прийняти чи не прийняти такі пропозиції. Позивач не довів, що він прийняв хоча б одну із запропонованих роботодавцем вакантних посад, які міг би виконувати. Штатний розпис відповідача належним чином затверджений, тому в цій частині посилання касаційної скарги є помилковим і суди ці обставини належним чином перевірили і дослідили. 
Посилання касаційної скарги про неврахування судом висновків про застосування норм права у подібних правовідносинах, які викладені у наведених заявником постановах Верховного Суду є безпідставними, так як судами враховані такі висновки.
Доводи ОСОБА_1 про те, що суд першої інстанції безпідставно відмовив йому у задоволенні заяви про відвід судді, не заслуговують на увагу, оскільки вирішення питання про відвід судді відбулося з дотриманням визначеного процесуальним законом порядку. При цьому незгода сторони з процесуальними рішеннями судді, рішення або окрема думка судді в інших справах, висловлена публічно думка судді щодо того чи іншого юридичного питання не може бути підставою для відводу судді (частина четверта статті 36 ЦПК України). Крім того, у заяві про відвід не наведено фактів прояву суддею поведінки, яка б свідчила про його упередженість чи небезсторонність у цій справі.
Доводи касаційної скарги не спростовують встановлені у справі фактичні обставини та висновки, які обґрунтовано викладені у оскаржуваних судових рішеннях, вони зводяться до переоцінки доказів, незгоди заявника з висновками судів щодо їх оцінки та містять посилання на факти, що були предметом дослідження судами, 
а переоцінювати докази Верховний Суд не може в силу закону. 
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення суду першої та апеляційної інстанцій - без змін.
Оскільки касаційну скаргу залишено без задоволення, розподіл судових витрат за подання відповідної касаційної скарги Верховним Судом не здійснюється.
Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргуОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 29 липня 2025 року та постанову Волинського апеляційного суду від 13 листопада 2025 року залишити без змін.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, 
є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: Д. Д. Луспеник

Г. В. Коломієць

Ю. В. Черняк