Справа № 127/27563/25
Провадження № 22-ц/801/1096/2026
Категорія: 41
Головуючий у суді 1-ї інстанції Бессараб Н. М.
Доповідач:Войтко Ю. Б.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 червня 2026 року	Справа № 127/27563/25	м. Вінниця	

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з цивільних справ:
головуючого (судді-доповідача) Войтка Ю. Б.,
суддів Матківської М. В., Стадника І. М.,
учасники справи:
позивач – Товариство з обмеженою відповідальністю «Коллект Центр»,
відповідач –  ОСОБА_1 ,
розглянув в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу  ОСОБА_1 на заочне рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 20 листопада 2025 року, ухвалене під головуванням судді Бессараб Н. М. за правилами спрощеного позовного провадження в місті Вінниця,
у цивільній справі № 127/27563/25 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Коллект Центр» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,

встановив:
Короткий зміст вимог
У вересні 2025 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Коллект Центр» (далі – ТОВ «Коллект Центр») звернулося до суду з позовом до  ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.
Позов мотивовано тим, що 23 березня 2021 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Служба миттєвого кредитування» та ОСОБА_1 було укладено Договір про надання кредиту № 2108249594742.
Відповідно до пункту 1.1 Договору ТОВ «Служба миттєвого кредитування» зобов`язалося надати позичальнику кредит без конкретної споживчої мети у сумі 5 900 грн на умовах строковості, зворотності та платності, а позичальник, своєю чергою, зобов`язався повернути отримані кошти та сплатити проценти за користування кредитом відповідно до умов договору, його додатків та правил кредитування.
Згідно з пунктом 1.9 Договору граничний строк кредитування (строк дії кредитного договору) становить один рік.
Відповідно до пункту 1.4 Договору проценти за користування кредитом нараховуються на суму кредиту за кожен день фактичного користування кредитними коштами, починаючи з дня їх перерахування позичальнику, за такими ставками: 2,00 % за кожен день користування кредитом за умови сплати всіх нарахованих процентів не пізніше орієнтовного строку повернення кредиту; починаючи з першого дня, наступного за орієнтовним строком повернення кредиту, процентна ставка збільшується на 1,64 % та становить 3,64 % на день; починаючи з 15-го дня після закінчення орієнтовного строку повернення кредиту процентна ставка збільшується ще на 1,38 % та становить 5,02 % на день; починаючи з 30-го дня після закінчення орієнтовного строку повернення кредиту процентна ставка збільшується ще на 2,65 % та становить 7,67 % на день. Тип процентної ставки — фіксована.
Вказує, що на виконання умов Договору кредитодавець перерахував на рахунок позичальника кредитні кошти у розмірі 5 900 грн. Надалі право вимоги за вказаним кредитним договором неодноразово відступалося іншим особам.
01 грудня 2021 року між ТОВ «Служба миттєвого кредитування» та ТОВ «Вердикт Капітал» було укладено договір відступлення права вимоги № 1-12, відповідно до якого до ТОВ «Вердикт Капітал» перейшли права вимоги за низкою кредитних договорів, у тому числі за Договором № 2108249594742 від 23.03.2021.
У подальшому, 10 січня 2023 року, між ТОВ «Вердикт Капітал» та ТОВ «Коллект Центр» було укладено договір відступлення права вимоги № 10-01/2023, за яким ТОВ «Коллект Центр» набуло права вимоги до боржників за відповідними кредитними договорами, у тому числі до ОСОБА_1 за Договором № 2108249594742.
Таким чином, ТОВ «Коллект Центр» є правонаступником первісного кредитора та набуло право вимоги до відповідача за вказаним кредитним договором.
Згідно з розрахунком заборгованості, станом на день звернення до суду заборгованість за договором № 2108249594742 становила 43 966,16 грн, з яких 3 076,00 грн – заборгованість за тілом кредиту та 40 890,16 грн – заборгованість за процентами.
Крім того, 24 квітня 2021 року між ТОВ «Служба миттєвого кредитування» та відповідачем було укладено договір про надання фінансових послуг № 2111455914256, за умовами якого відповідач отримав кредит у сумі 3 500 грн строком на один рік. Кредитні кошти були перераховані на рахунок позичальника.
Право вимоги за цим договором також перейшло від первісного кредитора до ТОВ «Вердикт Капітал», а в подальшому – до ТОВ «Коллект Центр» на підставі зазначених договорів відступлення права вимоги.
Згідно з розрахунком заборгованості, загальна сума боргу за договором № 2111455914256 становила 64 801,80 грн, з яких 3 500,00 грн – заборгованість за тілом кредиту та 61 301,80 грн – заборгованість за процентами. Разом із тим, з урахуванням принципів розумності, співмірності та пропорційності позивач просив стягнути за цим договором 42 788,90 грн, з яких 3 500,00 грн – основний борг та 39 288,90 грн – проценти.
Посилаючись на неналежне виконання відповідачем зобов`язань за вказаними кредитними договорами, ТОВ «Коллект Центр», як правонаступник первісного кредитора, просило стягнути з відповідача заборгованість у загальному розмірі 86 755,06 грн, а також судові витрати.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Заочним рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 20 листопада 2025 року позов задоволено.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Коллект Центр» заборгованість: - за Договором про надання фінансових послуг №2108249594742 від 23.03.2021 в загальному розмірі 43966,16 грн, з яких: заборгованість за основним зобов`язанням (за тілом кредиту) - 3076грн.; заборгованість за нарахованими процентами на дату відступлення права вимоги - 40890,16 грн.; - Договором про надання фінансових послуг №2111455914256 від 24.04.2021 в загальному розмірі 42788,90 грн., з яких: заборгованість за основним зобов`язанням (за тілом кредиту) - 3500 грн.; заборгованість за нарахованими процентами на дату відступлення права вимоги - 39288,90 грн.
Стягнуто з  ОСОБА_1 на користь ТОВ «Коллект Центр» понесений судовий збір в сумі 2422,40 грн. та 4000 грн. витрат на правничу допомогу адвоката.
У стягненні решти суми витрат на правничу допомогу адвоката – відмовлено.
Рішення суду мотивовано тим, що позивач належними та допустимими доказами підтвердив факт укладення з відповідачем договорів про надання фінансових послуг № 2108249594742 від 23.03.2021 та № 2111455914256 від 24.04.2021, надання кредитних коштів, а також подальший перехід права вимоги до ТОВ «Коллект Центр» на підставі договорів відступлення права вимоги.
Суд установив, що відповідач належним чином не виконав взяті на себе зобов`язання щодо повернення кредитних коштів та сплати процентів, чим порушив вимоги статей 525, 526, 530, 610, 612, 1048, 1049, 1054 ЦК України. Відповідач не надав доказів погашення заборгованості та не спростував поданий позивачем розрахунок боргу.
Згідно з наданими розрахунками заборгованість за договором № 2108249594742 становить 43 966,16 грн, у тому числі 3 076,00 грн основного боргу та 40 890,16 грн процентів. За договором № 2111455914256 загальна заборгованість складала 64 801,80 грн, однак позивач, керуючись принципами розумності, співмірності та пропорційності, просив стягнути 42 788,90 грн, з яких 3 500,00 грн основного боргу та 39 288,90 грн процентів.
Оскільки право вимоги перейшло до позивача в установленому законом порядку, а розрахунок заборгованості відповідачем не оспорено, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для задоволення позову та стягнення з відповідача заборгованості за кредитними договорами.
Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд врахував характер спору, його незначну складність, обсяг наданої правничої допомоги та принцип співмірності витрат. У зв`язку з цим заявлені позивачем витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 25 000 грн суд визнав завищеними та стягнув з відповідача 4 000 грн витрат на правничу допомогу. Також на підставі статті 141 ЦПК України з відповідача стягнуто судовий збір у розмірі 2 422,40 грн.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги 
У березні 2026 року відповідач ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, а також на неповно з`ясовані обставини справи, неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить заочне рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог повністю.

Рух справи в суді апеляційної інстанції
Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями Вінницького апеляційного суду від 26 березня 2026 року для розгляду цієї справи визначено склад колегії суддів: головуючий суддя – Войтко Ю. Б., судді: Матківська М. В., Стадник І. М.
Ухвалою Вінницького апеляційного суду від 17 квітня 2026 року, після усунення недоліків відкрито апеляційне провадження у справі, надано строк для подання відзиву на апеляційну скаргу. 
Ухвалою Вінницького апеляційного суду від 29 квітня 2026 року справу призначено до апеляційного розгляду в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.

Аргументи учасників справи
Доводи особи, яка подала апеляційну скаргу
Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції неповно з`ясував обставини справи, неправильно оцінив надані докази та дійшов передчасного висновку про доведеність позовних вимог.
Апелянт зазначає, що позивач не надав належних і допустимих доказів укладення кредитних договорів саме відповідачем та отримання ним кредитних коштів. Відповідно до вимог Законів України «Про електронні документи та електронний документообіг», «Про електронну ідентифікацію та електронні довірчі послуги» та «Про електронну комерцію» електронний договір має бути належним чином підписаний та дозволяти достовірно ідентифікувати особу, яка його уклала. Сам факт укладення договору через особистий кабінет або підтвердження його одноразовим ідентифікатором (SMS-кодом) не є безумовним доказом волевиявлення конкретної особи на укладення правочину.
На підтвердження своїх доводів апелянт посилається на правові висновки Верховного Суду, відповідно до яких кредитор повинен довести не лише факт існування електронного договору, а й факт реєстрації позичальника в інформаційно-телекомунікаційній системі, отримання ним одноразового ідентифікатора та використання такого ідентифікатора саме для укладення договору. Матеріали справи не містять доказів того, що відповідач проходив процедуру ідентифікації та верифікації, отримував SMS-код або підписував кредитні договори електронним підписом.
Крім того, позивач не надав належних первинних бухгалтерських документів, які б підтверджували фактичне перерахування кредитних коштів відповідачу. Відповідно до правових висновків Верховного Суду, викладених, зокрема, у постанові від 20.05.2022 у справі № 336/4796/18, належними доказами видачі кредиту можуть бути меморіальний ордер, виписка з банківського рахунку, платіжне доручення або інші первинні документи, оформлені відповідно до вимог Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» та Закону України «Про платіжні послуги».
Натомість позивачем надано лише розрахунки заборгованості, довідки та внутрішні документи кредитора, які не є первинними бухгалтерськими документами та не підтверджують факту перерахування коштів на рахунок відповідача. Також відсутні належні докази того, що банківський рахунок, на який нібито були зараховані кредитні кошти, належав саме ОСОБА_1 .
Апелянт також вважає, що суд першої інстанції не врахував принципи захисту прав споживачів та справедливого балансу інтересів сторін. Нараховані проценти у розмірі 40 890,16 грн за договором № 2108249594742 та 39 288,90 грн за договором № 2111455914256 є явно неспівмірними сумі отриманих кредитів та фактично перетворюють проценти із плати за користування кредитом на спосіб надмірного збагачення кредитора.
На думку апелянта, такі умови договорів суперечать принципам добросовісності, розумності та справедливості, закріпленим у статті 3 ЦК України, частині четвертій статті 42 Конституції України та статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів», яка забороняє встановлення несправедливих умов договору щодо сплати споживачем непропорційно великої суми компенсації.
З урахуванням наведеного апелянт вважає, що позивач не довів належними та допустимими доказами факту укладення кредитних договорів відповідачем, факту отримання ним кредитних коштів та обґрунтованості заявленої до стягнення заборгованості. Відсутність належних доказів порушеного права кредитора є підставою для відмови у задоволенні позову.
У зв`язку з неправильним встановленням фактичних обставин справи, неповним дослідженням доказів та порушенням норм матеріального і процесуального права рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню відповідно до статті 376 ЦПК України з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову.

Доводи особи, яка подала відзив на апеляційну скаргу
Позивачем подано відзив на апеляційну скаргу в якому заперечив аргументи, викладені в апеляційній скарзі, а також вказав, що суд дійшов до правильного висновку про задоволення позову, просив залишити рішення суду першої інстанції без змін, як законне та обґрунтоване, а апеляційну скаргу без задоволення. 

Фактичні обставини справи, встановлені судом
Судом встановлено, що 23 березня 2021 року між ТОВ «Служба миттєвого кредитування» та ОСОБА_1 укладено договір про надання фінансових послуг № 2108249594742, відповідно до умов якого відповідачу надано кредит у сумі 5 900,00 грн строком на один рік.
Умовами договору передбачено нарахування процентів за користування кредитом за фіксованою процентною ставкою, розмір якої змінювався залежно від строку виконання позичальником своїх зобов`язань. Договором також визначено, що його невід`ємною частиною є Правила надання грошових коштів у позику, а при укладенні договору в електронній формі сторони використовують електронний підпис одноразовим ідентифікатором.
На виконання умов договору кредитодавцем було перераховано на рахунок відповідача грошові кошти у сумі 5 900,00 грн, що підтверджується наявними у матеріалах справи доказами.
01 грудня 2021 року між ТОВ «Служба миттєвого кредитування» та ТОВ «Вердикт Капітал» укладено договір відступлення права вимоги № 1-12, за яким до нового кредитора перейшли права вимоги за низкою кредитних договорів, у тому числі за договором № 2108249594742.
10 січня 2023 року, між ТОВ «Вердикт Капітал» та ТОВ «Коллект Центр» укладено договір відступлення права вимоги № 10-01/2023, відповідно до якого до ТОВ «Коллект Центр» перейшло право вимоги за вказаним кредитним договором.
Відповідно до наданого розрахунку заборгованості, станом на дату звернення до суду заборгованість за договором № 2108249594742 становила 43 966,16 грн, з яких 3 076,00 грн — заборгованість за тілом кредиту та 40 890,16 грн — заборгованість за нарахованими процентами.
Також судом встановлено, що 24 квітня 2021 року між ТОВ «Служба миттєвого кредитування» та ОСОБА_1 укладено договір про надання фінансових послуг № 2111455914256, відповідно до умов якого відповідачу надано кредит у сумі 3 500,00 грн строком на один рік.
Умовами договору передбачено нарахування процентів за користування кредитом за фіксованою процентною ставкою із її збільшенням у разі прострочення виконання зобов`язань. На виконання умов договору кредитодавцем перераховано відповідачу грошові кошти у сумі 3 500,00 грн.
Право вимоги за зазначеним договором також було відступлено ТОВ «Вердикт Капітал» на підставі договору відступлення права вимоги № 1-12 від 01 грудня 2021 року, а в подальшому — ТОВ «Коллект Центр» на підставі договору відступлення права вимоги № 10-01/2023 від 10 січня 2023 року.
Згідно з наданим розрахунком заборгованості, загальна сума заборгованості за договором № 2111455914256 становила 64 801,80 грн, з яких 3 500,00 грн — заборгованість за тілом кредиту та 61 301,80 грн — заборгованість за нарахованими процентами.
При зверненні до суду ТОВ «Коллект Центр» заявило вимогу про стягнення заборгованості за вказаним договором у розмірі 42 788,90 грн, з яких 3 500,00 грн становить заборгованість за тілом кредиту та 39 288,90 грн — заборгованість за нарахованими процентами.

Позиція суду апеляційної інстанції
Відповідно до частини тринадцятої статті 7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Згідно положень частини першої статті 369 ЦПК України, апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Враховуючи вищенаведені норми, дана справа розглядається судом апеляційної інстанції в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами без повідомлення учасників справи.
Суд, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.
Критерії оцінки правомірності оскаржуваного судового рішення визначені в статті 263 ЦПК України, відповідно до яких судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Зазначеним критеріям судове рішення відповідає в повній мірі.

Мотиви, з яких виходить суд апеляційної інстанції, та застосовані норми права
Частиною 1 ст. 2 ЦПК України встановлено, що завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Згідно зі статтями 4, 5 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.
Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Між сторонами виникли спірні правовідносини з приводу виконання договірних зобов`язань.
За змістом частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
Згідно з частиною першою статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором.
Відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому.
Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (стаття 526 цього Кодексу).
Боржник визнається таким, що прострочив виконання зобов`язання за договором, якщо він не приступив до його виконання, тобто не виконує дій, які випливають із змісту зобов`язання, в строки, встановлені договором.
Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, у зв`язку з чим учасники справи мають довести належними та допустимими доказами обставини, на які вони посилаються, а суд зобов`язаний надати належну оцінку цим доказам.
Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач посилався на те, що між ТОВ «Служба миттєвого кредитування» та ОСОБА_1 були укладені договори про надання фінансових послуг № 2108249594742 від 23.03.2021 та № 2111455914256 від 24.04.2021, на виконання яких відповідачу надано кредитні кошти. У подальшому право вимоги за вказаними договорами на підставі договорів відступлення права вимоги перейшло до ТОВ «Коллект Центр».
Як установлено судом та підтверджується матеріалами справи, 23 березня 2021 року між ТОВ «Служба миттєвого кредитування» та ОСОБА_1 було укладено договір про надання фінансових послуг № 2108249594742, а 24 квітня 2021 року – договір про надання фінансових послуг № 2111455914256.
Умовами зазначених договорів передбачалося надання відповідачу кредитних коштів відповідно у сумі 5 900 грн та 3 500 грн зі строком кредитування 365 днів та орієнтовним строком повернення кредиту 16 днів. Також договорами визначено порядок нарахування процентів за користування кредитними коштами, розмір процентних ставок, строки сплати процентів та наслідки невиконання позичальником своїх зобов`язань.
Матеріалами справи підтверджується фактичне перерахування кредитних коштів відповідачу, що підтверджено листами ТОВ ФК «Вей Фор Пей». 
Отже, первісний кредитор належним чином виконав свої зобов`язання щодо надання кредиту.
Згідно з пунктами 4.3, 4.4 договорів сторони погодили, що електронний договір підписується електронним підписом одноразовим ідентифікатором відповідно до Закону України «Про електронну комерцію» та має таку саму юридичну силу, як і договір, підписаний власноручними підписами сторін.
Відповідно до частин першої та другої статті 207 Цивільного кодексу України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у тому числі електронних, а також якщо він підписаний його стороною (сторонами).
У статті 3 Закону України «Про електронну комерцію»  зазначено, що електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі.
Відповідно до частини третьої статті 11 цього Закону електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті.
Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-телекомунікаційних системах (ч. 4 ст. 11 Закону).
Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може включати умови, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до нього (ч. 5 ст. 11 Закону).
Згідно із частиною шостою статті 11 Закону відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею.
За правилами частини восьмої статті 11 Закону у разі якщо укладення електронного договору відбувається в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, для прийняття пропозиції укласти такий договір особа має ідентифікуватися в такій системі та надати відповідь про прийняття пропозиції (акцепт) у порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Такий документ оформляється у довільній формі та має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору.
Відповідно до частини першої статті 12 Закону моментом підписання електронної правової угоди є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання коштів електронного цифрового підпису всіма сторонами електронної правової угоди; електронний підпис одноразовим ідентифікатором, визначеними цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) при письмовій згоді сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.
З матеріалів справи вбачається, що укладення спірних договорів про надання фінансових послуг відбулося в електронній формі із використанням інформаційно-телекомунікаційної системи кредитодавця. 
Відповідно до умов договорів та Правил надання грошових коштів у позику, для отримання кредиту позичальник мав пройти процедуру реєстрації на веб-сайті ТОВ «Служба миттєвого кредитування», заповнити реєстраційну форму із зазначенням своїх персональних даних, створити особистий кабінет та подати заявку на отримання кредиту із зазначенням бажаної суми кредиту та строку користування ним.
Згідно з пунктом 4.3 договорів сторони погодили, що у всіх відносинах між позичальником та товариством у разі укладення електронного договору як підпис сторін використовується електронний підпис одноразовим ідентифікатором відповідно до Закону України «Про електронну комерцію», який має таку саму юридичну силу, як і власноручний підпис. 
Пунктом 4.4 договорів передбачено, що, підписуючи договори із застосуванням такої процедури, сторони усвідомлюють та підтверджують, що відповідно до статей 639, 1055 ЦК України договори укладені у письмовій формі з дотриманням вимог чинного законодавства.
Як убачається з умов договорів та Правил кредитування, після подання заявки кредитодавець надсилав позичальнику одноразовий ідентифікатор у SMS-повідомленні на номер телефону, зазначений під час реєстрації. Для акцепту оферти та укладення договору позичальник повинен був ввести отриманий одноразовий ідентифікатор у спеціальному полі особистого кабінету та підтвердити свої дії шляхом натискання кнопки «Підтвердити заявку». Саме момент введення одноразового ідентифікатора вважався підписанням договору електронним підписом та прийняттям пропозиції кредитодавця щодо укладення договору.
Відповідач підписав кредитний договір про надання фінансових послуг № 2111455914256 від 24.04.2021 електронним підписом, створеним за допомогою одноразового ідентифікатора Н7, а також кредитний договір про надання фінансових послуг № про надання фінансових послуг № 2108249594742 від 23.03.2021 електронним підписом, створеним за допомогою одноразового ідентифікатора W6.
Таким чином, укладення спірних договорів вимагало вчинення відповідачем послідовних та цілеспрямованих дій: реєстрації на веб-сайті кредитодавця, створення особистого кабінету, заповнення заявки на отримання кредиту, отримання одноразового ідентифікатора на належний йому номер телефону та його подальшого введення для підтвердження укладення договору. Без здійснення зазначених дій, а також без доступу до номера телефону та особистого кабінету відповідача, укладення договорів та отримання кредитних коштів було б неможливим. Вказані обставини свідчать про вчинення відповідачем дій, спрямованих на укладення договорів, ознайомлення з їх умовами та погодження з ними.
З урахуванням наведених обставин, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що спірні кредитні договори укладені з дотриманням вимог чинного законодавства, а використання відповідачем одноразового ідентифікатора свідчить про його волевиявлення на укладення договорів та прийняття всіх їх умов.
При визначенні дійсності вимоги підлягають застосуванню норми статті 204 ЦК України, за змістом якої правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права та обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. Таким чином, у разі не спростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню. Така правова позиція наведена у постановах Верховного Суду від 16 квітня 2019 року у справі № 916/1171/18, від 14 листопада 2018 року у справі № 910/8682/18, від 30 серпня 2018 року у справі № 904/8978/17, від 04 березня 2019 року у справі № 5015/6070/11, від 10 вересня 2019 року у справі № 9017/317/19, від 09 липня 2019 року у справі № 903/849/17.
Отже, до моменту спростування презумпції правомірності правочину укладені сторонами договори породжують для них відповідні цивільні права та обов`язки.
При цьому матеріали справи не містять доказів того, що спірні договори були визнані недійсними у встановленому законом порядку або що відповідач звертався до суду із самостійними вимогами про визнання їх недійсними.
Згідно зі статтею 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
За змістом статті 628 Цивільного кодексу України зміст договору становлять умови, визначені на розсуд сторін та погоджені ними, а також умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Частиною першою статті 627 Цивільного кодексу України закріплено принцип свободи договору, відповідно до якого сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору.
Підписуючи спірні договори, відповідач підтвердив своє ознайомлення з їх умовами, погодився із порядком нарахування процентів, строками виконання зобов`язань та іншими істотними умовами договорів. Будь-яких доказів того, що його волевиявлення не було вільним або не відповідало внутрішній волі, матеріали справи не містять.
Колегія суддів також враховує, що відповідач фактично скористався кредитними коштами, що свідчить про прийняття ним умов договорів та виникнення між сторонами договірних правовідносин.
Відповідно до статті 1054 Цивільного кодексу України за кредитним договором кредитодавець зобов`язується надати позичальникові кредит у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
Статтею 1049 Цивільного кодексу України передбачено обов`язок позичальника повернути позику у строк та в порядку, встановлені договором.
Згідно зі статтею 526 Цивільного кодексу України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог закону.
Однак відповідач свої зобов`язання належним чином не виконав, кредитні кошти у повному обсязі не повернув, а тому у нього виникла прострочена заборгованість.
Як вбачається із матеріалів справи, позивачем подано розрахунки заборгованості за кожним договором із зазначенням розміру непогашених зобов`язань.
Водночас апелянт не надав жодного належного, допустимого та достовірного доказу, який би підтверджував повне або часткове погашення спірної заборгованості у більшому розмірі, ніж це враховано позивачем, або свідчив про неправильність здійсненого розрахунку, а також не надано свого розрахунку.
Відповідно до частин першої та шостої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, а доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Отже, саме на відповідача покладався обов`язок доведення обставин, на які він посилається як на підставу своїх заперечень проти позову та доводів апеляційної скарги. Проте таких доказів суду не подано.
Згідно зі статтями 626, 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та погодженні умов договору з урахуванням вимог закону, звичаїв ділового обороту, принципів розумності та справедливості.  Відповідно до статті 628 ЦК України зміст договору становлять умови, визначені на розсуд сторін і погоджені ними, а також умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Так, відповідно до пункту 1.4 договорів про надання фінансових послуг № 2108249594742 від 23 березня 2021 року та № 2111455914256 від 24 квітня 2021 року проценти за користування кредитом розраховуються від суми кредиту за кожен день користування кредитними коштами протягом фактичного строку користування кредитом, починаючи з першого дня перерахування суми кредиту. Умовами договорів визначено розмір процентної ставки та порядок її зміни залежно від тривалості прострочення виконання зобов`язання, а саме: 2 % за кожен день користування кредитом у межах орієнтовного строку повернення кредиту, зі збільшенням процентної ставки після його спливу відповідно до підпунктів 1.4.б, 1.4.в та 1.4.г договорів.
Водночас пунктом 1.9 кожного із договорів прямо встановлено граничний строк кредитування (строк дії кредитного договору) — 1 рік (365 днів). 
Зі змісту заяв-анкет, які є невід`ємними додатками до договорів, також убачається, що відповідач був ознайомлений та погодився з умовами кредитування, зокрема щодо строку кредитування, порядку нарахування процентів та наслідків невиконання взятих на себе зобов`язань.
Колегія суддів враховує, що відповідач добровільно вступив у кредитні правовідносини, самостійно пройшов процедуру укладення договорів, погодився з усіма їх істотними умовами, у тому числі щодо розміру процентної ставки, порядку її застосування, строків повернення кредиту та відповідальності за порушення зобов`язань, після чого отримав кредитні кошти та скористався ними на власний розсуд.
Таким чином, на момент укладення договорів відповідач був обізнаний як щодо розміру кредиту, так і щодо порядку нарахування процентів, строків виконання зобов`язань та наслідків їх невиконання. 
Будь-яких доказів того, що умови договорів були приховані від відповідача, нав`язані йому всупереч його волі або що він був позбавлений можливості ознайомитися з ними до укладення договорів, матеріали справи не містять.
Колегія суддів також враховує, що протягом дії договорів відповідач не оспорював їх умов, не звертався до кредитодавця із запереченнями щодо розміру процентної ставки чи порядку її застосування та фактично визнавав існування договірних відносин.
Відповідно до статей 3, 13, 509, 526 ЦК України учасники цивільних правовідносин повинні діяти добросовісно, розумно та справедливо, а зобов`язання мають виконуватися належним чином відповідно до умов договору. Однією з основоположних засад цивільного законодавства є принцип добросовісності, який передбачає послідовність поведінки учасників цивільних правовідносин та недопустимість отримання переваг від власної недобросовісної поведінки.
Верховний Суд неодноразово звертав увагу на те, що поведінкою, яка суперечить принципу добросовісності (venire contra factum proprium), є, зокрема, така поведінка сторони, яка не відповідає її попереднім заявам або діям за умови, що інша сторона обґрунтовано покладалася на них. Особа, яка уклала договір, прийняла його умови, отримала передбачене договором майнове благо та протягом певного часу визнавала існування договірних відносин, не може в подальшому заперечувати правові наслідки власних дій виключно з метою уникнення виконання взятих на себе зобов`язань.
Апеляційний суд відхиляє доводи апеляційної скарги про недоведеність факту надання відповідачу кредитних коштів та відсутність належних доказів їх перерахування.
Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, на виконання умов договору про надання фінансових послуг № 2108249594742 від 23 березня 2021 року ТОВ «Служба миттєвого кредитування» перерахувало на платіжну картку відповідача кредитні кошти у сумі 5900,00 грн, а на виконання умов договору № 2111455914256 від 24 квітня 2021 року — кредитні кошти у сумі 3500,00 грн.
На підтвердження факту перерахування кредитних коштів позивачем надано листи ТОВ ФК «Вей Фор Пей», з яких вбачається здійснення 23 березня 2021 року та 24 квітня 2021 року переказів відповідних сум на банківську картку, реквізити якої були зазначені відповідачем під час оформлення кредитів. Вказані документи узгоджуються з умовами кредитних договорів, заявами-анкетами позичальника, розрахунками заборгованості та іншими матеріалами справи.
При цьому колегія суддів враховує, що відповідач не заперечував факту користування номером мобільного телефону, на який надсилалися одноразові ідентифікатори для укладення договорів, не оспорював належність йому персональних даних, використаних під час оформлення кредитів, не звертався до правоохоронних органів із заявами про шахрайські дії третіх осіб, не заявляв вимог про визнання спірних договорів недійсними та не надав жодного доказу того, що кредитні кошти були перераховані іншій особі або на рахунок, який йому не належав.
Заперечення апелянта зводяться також до посилань на відсутність у матеріалах справи первинних бухгалтерських документів, які підтверджують отримання коштів.
Проте, такі доводи апеляційним судом відхиляються у зв`язку з наступним.
Принцип оцінки доказів «поза розумним сумнівом» полягає в тому, що розумним є сумнів, який ґрунтується на певних обставинах та здоровому глузді, випливає зі справедливого та зваженого розгляду всіх належних та допустимих відомостей, підтверджених доказами.
Якщо сторона не подала достатньо доказів для підтвердження певної обставини, то суд робить висновок про її недоведеність.
Певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс (пункт 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року, справа № 129/1033/13-ц).
Згідно із абз. 11 статті 1 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», первинний документ це документ, який містить відомості про господарську операцію.
Відповідно до ч. 1 ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Схоже визначення первинних документів міститься також і в Положенні про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженого наказом Мінфіну від 24 травня 1995 року № 88.
У пункті 2.1 Положення вказано, що первинні документи це документи, створені у письмовій або електронній формі, які містять відомості про господарські операції, і включаючи розпорядження та дозволи адміністрації (власника) на їх проведення.
Згідно із пункту 2 статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі та повинні мати такі обов`язкові реквізити, якщо інше не передбачено окремими законодавчими актами України: назву документа (форми); дату складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.
З огляду на вказане, матеріали справи містять достатньо доказів, а саме договори про надання кредитів, Анкети- заяви; паспорти споживчого кредиту, розрахунки заборгованості за кредитами, Договори факторингу з додатками, Акти приймання-передачі реєстру прав вимог за договорами факторингу, надавши оцінку яким, як кожному окремо, так і в їх сукупності, суд першої інстанції дійшов правильного висновку щодо підтвердження заявленого позивачем розміру заборгованості та не спростування його відповідачем.
Позивач, як і первісний кредитор, не є банківською установою у розумінні Закону України «Про банки і банківську діяльність», а є небанківською фінансовою установою, діяльність якої регулюється Законом України «Про фінансові послуги та фінансові компанії». Норми банківського законодавства щодо відкриття та ведення рахунків, а також формування виписок за картковими рахунками на таких осіб не поширюються, у зв`язку з чим небанківські фінансові установи не наділені повноваженнями щодо створення відповідних банківських виписок споживачів. Тому, позивач об`єктивно позбавлений можливості надати виписки з рахунку позичальника з відображенням всіх операцій по такому рахунку.
Крім того колегія суддів враховує, що відповідач має доступ до свого карткового рахунку, відтак мав можливість надати суду виписку зі свого рахунку на підтвердження як надходження/ненадходження кредитних коштів, так і стану виконання своїх зобов`язань за даним договором, а також внесення коштів на погашення заборгованості, провести власні контррозрахунки.
Відтак, твердження сторони відповідача про те, що позивачем не доведено розмір заборгованості, оскільки не надано первинних бухгалтерських документів, є безпідставними та не заслуговують на увагу суду. Колегія суддів зазначає, що наведені аргументи та обрана відповідачем процесуальна поведінка не спрямовані на сприяння суду у всебічному, повному та об`єктивному з`ясуванні обставин справи й справедливому вирішенні спору, а фактично зводяться до спроби уникнення виконання взятих на себе договірних зобов`язань перед позивачем.
Посилання апелянта на правову позицію Верховного Суду, викладену у постанові від 20 травня 2022 року у справі № 336/4796/18, колегія суддів вважає безпідставним, оскільки оцінка належності та допустимості доказів здійснюється судом з урахуванням конкретних обставин кожної справи та всієї сукупності наданих сторонами доказів. Сам по собі факт відсутності окремого документа певного виду не свідчить про недоведеність виникнення кредитних правовідносин за наявності інших належних та допустимих доказів, які у своїй сукупності підтверджують укладення договору та фактичне надання кредитних коштів.
Крім того, відповідно до статей 12, 81 ЦПК України саме кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Натомість апелянт не надав суду жодного належного та допустимого доказу на підтвердження того, що спірні кредитні кошти ним не отримувалися або були зараховані на рахунок іншої особи.
Відтак, позивачем належними та допустимими доказами підтверджено факт укладення спірних кредитних договорів, отримання відповідачем кредитних коштів, перехід права вимоги до позивача та розмір заборгованості, тоді як доводи апеляційної скарги ґрунтуються переважно на власному тлумаченні обставин справи та не спростовують правильності висновків суду першої інстанції. 
Колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги щодо невідповідності умов кредитних договорів вимогам статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» та наявності в них несправедливих умов.
Згідно зі статтями 11, 12 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринку фінансових послуг» встановлений обов`язок кредитора щодо неухильного дотримання вимог Закону України «Про захист прав споживачів».
Позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики (частина перша статті 1048 ЦК України).
Відповідно до ч. 1 – 3 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Несправедливими є, зокрема, умови договору про встановлення вимоги щодо сплати споживачем непропорційно великої суми компенсації (понад п`ятдесят відсотків вартості продукції) у разі невиконання ним зобов`язань за договором.
При цьому сам по собі значний розмір грошових зобов`язань, що виникли внаслідок невиконання або неналежного виконання договору, не свідчить про несправедливість його умов, якщо такі умови були чітко визначені сторонами під час укладення договору, були зрозумілими для споживача та прийняті ним добровільно.
Як встановлено судом першої інстанції, укладаючи договори № 2108249594742 від 23 березня 2021 року та № 2111455914256 від 24 квітня 2021 року, відповідач був ознайомлений з усіма істотними умовами кредитування, зокрема щодо суми кредиту, строку кредитування, порядку повернення кредиту та розміру процентної ставки, і погодився з ними шляхом підписання договорів електронним підписом одноразовим ідентифікатором.
Як убачається з матеріалів справи збільшення розміру заборгованості стало наслідком тривалого невиконання відповідачем своїх зобов`язань щодо повернення кредитних коштів та сплати процентів, а не результатом односторонніх чи неправомірних дій кредитодавця. 
Колегія суддів враховує, що у даному випадку позивач не заявляв до стягнення штрафні санкції, пеню, інфляційні втрати чи три проценти річних, а просив стягнути лише заборгованість за тілом кредиту та процентами, нарахованими відповідно до умов договорів у межах погодженого сторонами строку кредитування. 
Більше того, щодо договору № 2111455914256 позивач фактично зменшив розмір заявлених вимог, просивши стягнути суму, меншу за фактично розраховану заборгованість, що також свідчить про дотримання принципу пропорційності під час реалізації права на судовий захист.
Посилання апелянта на неспівмірність розміру процентів сумі отриманих кредитів саме по собі не може бути підставою для звільнення від виконання взятих на себе договірних зобов`язань або для визнання умов договорів несправедливими. Законодавство не пов`язує дійсність умов кредитного договору із подальшою оцінкою боржником їх економічної вигідності чи невигідності після отримання кредитних коштів.
Крім того, відповідач не надав жодних належних та допустимих доказів того, що під час укладення договорів він був позбавлений можливості ознайомитися з їх умовами, перебував під впливом помилки, обману, насильства чи інших обставин, які могли б свідчити про порушення принципу свободи договору або істотний дисбаланс прав сторін. Також матеріали справи не містять доказів звернення відповідача до суду з вимогами про визнання окремих положень договорів недійсними чи несправедливими.
За таких обставин колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги про порушення статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів», принципів добросовісності, розумності та справедливості є необґрунтованими, не підтверджуються матеріалами справи та фактично зводяться до незгоди відповідача з наслідками невиконання власних договірних зобов`язань, що не може бути підставою для скасування законного й обґрунтованого рішення суду першої інстанції.
З огляду на викладене колегія суддів приходить до висновку, що доводи апеляційної скарги зводяться переважно до незгоди відповідача з висновками суду першої інстанції та не містять посилань на обставини чи докази, які б спростовували встановлені судом факти або свідчили про неправильне застосування норм матеріального чи процесуального права.

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги
Європейський суд з прав людини неодноразово вказував, що право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії», §§ 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§ 2 рішення у справі «Хірвісаарі проти Фінляндії»).
Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.
Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Ураховуючи викладене, колегія суддів вважає за необхідне залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення суду першої інстанції без змін.

Щодо судових витрат
За правилами частини першої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Відповідно до частини тринадцятої статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Зважаючи на те, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, відсутні підстави для нового розподілу судових витрат та відсутні підстави для розподілу судових витрати за розгляд справи у суді апеляційної інстанції.
Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд,

постановив:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Заочне рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 20 листопада 2025 року залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, є остаточною, касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Суддя-доповідач Ю. Б. Войтко

Судді: М. В. Матківська

І. М. Стадник