ЄУН 200/16139/16-ц
 
Провадження №2/932/508/25

 
РІШЕННЯ
іменем України

31.03.2026 Шевченківський районний суд міста Дніпра в складі:
головуючого – судді Салькової В.С., 
за участю секретаря судового засідання Щербаченко А.В., 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Дніпрі в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом Акціонерного товариства Комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,

ВСТАНОВИВ:

І. Стислий виклад позиції і вимоги позивача
Позивач АТ КБ «ПриватБанк» звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, в обґрунтування якого вказав, що 15.09.2006 між ними укладено кредитний договір №DNUGGK70470112. 
За договором банк зобов`язався надати відповідачеві кредит у розмірі 25500,00 доларів США на трок до 15.09.2021, а останній взяв на себе зобов`язання повернути кредит та сплатити відсотки за користування ним відповідно до умов договору щомісячними платежами.
Договором передбачена сплата відсотків за користування кредитними коштами в подвійному розмірі в разі порушення відповідачем зобов`язань, які розраховуються від суми непогашеної у строк заборгованості за кредитом. 
Відповідач не надавав своєчасно гроші банкові на погашення заборгованості, то ж, не виконав свої зобов`язання за договором, що обумовлює право позивача достроково вимагати повернення всієї суми кредиту. 
Станом на 16.08.2016 заборгованість ОСОБА_1 становить 25058,91 доларів США, яка складається з 17149,43 доларів США заборгованості за тілом кредиту, 4429,32 доларів США заборгованості за відсотками, 1138,21 доларів США заборгованості за комісією за користування кредитом, 2341,95 долару США пені за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором. Користуючись своїм правом визначати обсяг позовних вимог, банк визначив суму до стягнення в розмірі 22716,96 доларів США, що складається з 17149,43 доларів США заборгованості за тілом кредиту, 4429,32 доларів США заборгованості за відсотками, 1138,21 доларів США заборгованості за комісією, та просить суд стягнути з ОСОБА_1 вказану суму заборгованості разом з судовими витратами. 
ІІ. Заяви (клопотання) учасників справи
Представник позивача – адвокат Провоторов Ю.В. до судового засідання не з`явився, надавши заяву про розгляд справи за своєї відсутності, в якій підтримав позовні вимоги. 
Відповідач ОСОБА_1 до судового засідання не з`явився з невідомих суду причин, про час та місце розгляду справи повідомлявся у порядку, передбаченому ЦПК України, про причини неявки суд не повідомив. 
Клопотань в порядку ст.222 ЦПК України учасниками справи суду не надано, підстави для вирішення справи шляхом укладення мирової угоди відсутні.
ІІІ. Процесуальні дії у справі
Справа перебувала в провадженні іншого складу суду, яким 12.07.2017 в ній ухвалене заочне рішення, яким позовні вимоги задоволені повністю. 
Ухвалою суду від 11.12.2020 заочне рішення від 12.07.2017 скасовано та справу призначено до розгляду по суті. 
22.04.2021 відповідачем подано суду відзив на позов, згідно з яким позовні вимоги він не визнає. Так, між ним та банком дійсно був укладений вказаний в позовній заяві кредитний договір, метою якого було придбання квартири за адресою: АДРЕСА_1 . Втім, кошти від банку в сумі 25500,00 доларів США він не отримував. Яким чином банк передав гроші продавцю квартири та в якому розмірі, йому невідомо. Докази надання саме йому кредитних коштів відсутні, хоча в договорі зазначено про обов`язок банку видати кошти готівкою через касу. Наданий банком розрахунок заборгованості є одностороннім та не може бути підставою для стягнення. Розрахунок містить графу «Процентна ставка (прострочена)», яка з 16.10.2008 становить 30,20%, у той час як встановлення простроченої процентної ставки кредитним договором не передбачено. Також розрахунок не містить інформації про внесення платежів позичальником на рахунок погашення заборгованості, що не дає змоги перевірити, коли, як та в якому розмірі ним вносилися платежі, як вони розподілялися за погашення тіла, відсотків, пені та комісії. Крім того, вимога про стягнення комісії є незаконною, оскільки нарахування комісійної винагороди за управління кредитом заборонено законом. Просив відмовити у задоволенні позову.
У відповіді на відзив від 28.05.2021 позивач зазначає, що надання коштів на купівлю квартири відповідачеві підтверджується ордером. Отримавши кошти, ОСОБА_1 протягом тривалого часу сплачував чергові платежі за графіком погашення заборгованості, тим самим підтверджуючи факт укладення договору та свій обов`язок. Процентна ставка за прострочені відсотки – 2,52% на місяць – передбачена договором. Що стосується комісії, то ст.47 ЗУ «Про банки та банківську діяльність» дозволяє банкам самостійно встановлювати процентні ставки та комерційну винагороду по всіх своїх операціях. В даному випадку винагорода за надання фінансового інструменту та винагорода за проведення додаткового моніторингу за своїм характером є встановленою договором платою банку за здійснення фінансової послуги – надання кредитних коштів у користування, то ж, не суперечить закону. Наполягав на задоволенні позову. 
Після здійснення 13.05.2025 повторного автоматизованого розподілу справи ухвалою від 19.05.2025 справу прийнято до розгляду за правилами загального позовного провадження та призначене судове засідання на 04.07.2025. 
Через неявку відповідача розгляд справи неодноразово відкладався. 
Судові виклики, які спрямовувалися на адресу ОСОБА_1 , повернуті до суду без вручення з відміткою «адресат відсутній за вказаною адресою». 
Верховний Суд у постанові від 18.03.2021 у справі №911/3142/19 сформував правовий висновок про те, що направлення листа рекомендованою кореспонденцією на дійсну адресу є достатнім для того, щоб вважати повідомлення належним, оскільки отримання зазначеного листа адресатом перебуває поза межами контролю відправника, а, в даному випадку, суду (близька за змістом правова позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 25.04.2018 у справі №800/547/17, постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 27.11.2019 у справі №913/879/17, від 21.05.2020 у справі №10/249-10/19, від 15.06.2020 у справі №24/260-23/52-б).
За висновком Верховного Суду, викладеним у постанові від 10.05.2023 у справі №755/17944/18, довідка поштового відділення з позначкою про неможливість вручення судової повістки у зв`язку «відсутній за вказаною адресою» вважається належним повідомленням сторони, зазначене свідчить про умисне неотримання судової повістки.
В судовому засіданні 31.03.2026 у зв`язку з черговою неявкою відповідача, що повідомлявся належним чином про час та місце судового розгляду, судом постановлено розглядати дану справу за наявними у справі матеріалами.
ІV. Фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин.
Судом встановлено, що 15.09.2006 між банком та ОСОБА_1 був укладений кредитний договір №DNUGGK70470112. 
Згідно з п.1.1 договору банк зобов`язався надати позичальнику кредит готівкою через касу на строк з 15.09.2006 по 15.09.2021 включно у вигляді непоновлювальної кредитної лінії у розмірі 25500,00 доларів США для купівлі квартири, а також у розмірі 3712,50 доларів США на сплату страхових платежів зі сплатою відсотків у розмірі 1% на місяць на суму залишку заборгованості, винагороди за надання фінансового інструменту в розмірі 0,21% щомісячно від суми виданого кредиту, відсотків за дострокове погашення кредиту згідно з п.3.11 договору та винагороди за проведення додаткового моніторингу згідно з п.6.2 договору. 
Періодом сплати встановлено 10-17 число кожного місяця, щомісячний платіж – 362,33 долари США для погашення заборгованості, що складається з заборгованості за кредитом, відсотків, винагороди, комісії. 
Пунктом 3.2 договору передбачено, що в разі порушення позичальником зобов`язань з погашення кредиту він сплачує банку відсотки за користування кредитом у розмірі 2,52% на місяць на суму непогашеної у строк заборгованості за кредитом. 
Згідно з п.4.1 договору при порушенні позичальником будь-якого зобов`язання, передбачених п.п.2.2.2, 2.2.3 даного договору, банк має право нарахувати, а позичальник зобов`язаний сплатити банку пеню в розмірі 0,15% від суми простроченого платежу, але не менше 1 гривні за кожний день прострочки.
Пунктом 1.3 договору визначено, що забезпеченням виконання позичальником зобов`язань за договором виступає іпотека квартири АДРЕСА_1 , а також всі інші види застави, іпотеки, поруки й т.п., надані банку з метою забезпечення зобов`язань за даним договором. 
Договір підписаний фізичними підписами сторін. 
Згідно з розрахунком заборгованості за цим договором станом на 16.08.2016 ОСОБА_1 має заборгованість перед банком в загальній сумі 25058,91 доларів США, яка складається з 17149,43 доларів США заборгованості за тілом кредиту, 4255,01 доларів США заборгованості за відсотками, 1138,21 доларів США заборгованості за комісією, 2341,95 доларів США пені.
Меморіальним ордером №1 від 15.09.2006, платником в якому зазначений  ОСОБА_1 , а одержувачем – Каса ТОБО-42 АТ КБ «ПРИВАТБАНК», оформлено видачу грошових коштів в сумі 25500,00 доларів США з призначенням платежу «видача кредиту згідно з кредитним договором DNUGGK70470112 від 15.09.2006». 
З виписки про рух коштів за рахунком ОСОБА_1 вбачається, що ним здійснювалося погашення кредиту, починаючи з 10.10.2006, але платежі вносилися нерегулярно та не в повному обсязі, що зумовило виникнення кредиторської заборгованості. 
Згідно з розрахунком заборгованості за договором станом на 22.06.2023 ОСОБА_1 має заборгованість перед банком в загальній сумі 300165,66 доларів США, яка складається з 17149,43 доларів США заборгованості за тілом кредиту, 19742,39 доларів США заборгованості за відсотками, 4404,76 доларів США заборгованості за комісією, 258869,08 доларів США пені.
Контррозрахунку заборгованості відповідачем суду не надано. 
V. Оцінка суду
Відповідно до ст.ст.12,81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи, і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з таких підстав. 
За змістом ст.ст.626,628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Відповідно до ч.ч.1,2 ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.
Договір є обов`язковим для виконання сторонами (ст.629 ЦК України).
Стаття ст.509 ЦК України визначає, що зобов`язання – це правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків тощо (ст.611 ЦК України).
Згідно зі ст.ст.526,530,610, ч.1 ст.612 ЦК України зобов`язання повинне виконуватись належним чином у встановлений термін відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Якщо в зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню в цей строк (термін).
Судом встановлено укладення між сторонами 15.09.2006 кредитного договору №DNUGGK70470112 та виконання банком своїх зобов`язань за ним. Відповідачем не заперечується саме укладення договору з метою придбання квартири, однак ним зазначається, що йому невідомо, яким чином банк передав гроші продавцю квартири та в якому розмірі.
Втім, видача коштів за договором в сумі 25500,00 доларів США підтверджена наданим позивачем меморіальним ордером, також підтвердженням наявності зобов`язань відповідача виступає те, що він виконував умови договору, сплачуючи кошти на погашення заборгованості, хоча і не повною мірою. 
На час пред`явлення позову сума заборгованості ОСОБА_1 перед банком, з урахуванням здійснених ним платежів, станом на 16.08.2016 становила 25058,91 доларів США та складалася з 17149,43 доларів США заборгованості за тілом кредиту, 4255,01 доларів США заборгованості за відсотками, 1138,21 доларів США заборгованості за комісією, 2341,95 доларів США пені.
В подальшому банком надано розрахунок заборгованості відповідача станом на 22.06.2023, з якого вбачається, що заборгованість в частині відсотків, комісій та пені значно зросла, однак заяв про збільшення позовних вимог позивачем до суду не подавалося. Позовними вимогами у справі є стягнення заборгованості за тілом кредиту, відсотками та комісією в загальній сумі 22716,96 доларів США, вимог про стягнення пені позивачем не заявлено. 
За змістом ст.ст.525,526 ЦК України зобов`язання повинні виконуватися належним чином згідно з умовами договору та у встановлений договором строк. Одностороння відмова від виконання зобов`язання не допускається.
Частиною другою ст.1050 ЦК України визначено, що у разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.
Відповідно до ч.ч.1,3 ст.1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Позика вважається повернутою позикодавцю в момент зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок або реального повернення коштів позикодавцеві.
Згідно із ч.1 ст.1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів установлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.
Оскільки відповідач порушив зобов`язання за договором, допустивши прострочення їх виконання, позивач скористався правом вимагати дострокового повернення несплаченої частини кредиту та сплати процентів за користування кредитними коштами. 
Контррозрахунку заборгованості відповідач суду не надав, клопотань про призначення у справі відповідної судової експертизи від нього не надходило. 
Твердження відповідача про те, що кредитним договором не передбачено встановлення простроченої процентної ставки, спростовуються змістом п.3.2 цього договору, яким передбачена відсоткова ставка 2,52% на місяць в разі порушення позичальником зобов`язань з погашення кредиту. 
На підставі наведеного суд дійшов висновку, що з нього на користь позивача підлягає стягненню заборгованість за тілом кредиту в розмірі 17149,73 долари США та заборгованість за відсотками за користування кредитом в сумі 4429,32 долари США. 
Частинами другою, третьою ст.215 ЦК України визначено, що недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).
Відповідно до ст.217 ЦК України недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини.
Частинами першою, другою ст.228 ЦК України передбачено, що правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним. Правочин, який порушує публічний порядок, є нікчемним.
У договорах за участю фізичної особи – споживача враховуються вимоги законодавства про захист прав споживачів (ч.2 ст.627 ЦК України).
Частиною четвертою ст.42 Конституції України передбачено, що держава захищає права споживачів, здійснює контроль за якістю і безпечністю продукції та усіх видів послуг і робіт, сприяє діяльності громадських організацій споживачів.
Рішенням Конституційного Суду України від 10.11.2011 №15-рп/2011 у справі щодо офіційного тлумачення положень пунктів 22, 23 статті 1, статті 11, частини восьмої статті 18, частини третьої статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів» у взаємозв`язку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України (справа про захист прав споживачів кредитних послуг) підтверджено, що положення пунктів 22, 23 статті 1, статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» з подальшими змінами у взаємозв`язку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України треба розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору.
За змістом ч.5 ст.11, ч.ч.1,2,5,7 ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів» (тут та далі у редакції, чинній станом на дату укладення між сторонами кредитного договору) до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки.
Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору.
Аналіз указаних норм дає підстави для висновку, що несправедливими є положення договору про споживчий кредит, які містять умови про зміни у витратах, зокрема щодо плати за обслуговування кредиту, і це є підставою для визнання таких положень недійсними.
Крім того, згідно з абз.2,3 ч.4 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» споживач не зобов`язаний сплачувати кредитодавцеві будь-які збори, відсотки або інші вартісні елементи кредиту, що не були зазначені у договорі.
Відповідно до ч.8 ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів» нечіткі або двозначні положення договорів зі споживачами тлумачаться на користь споживача.
За змістом ст.55 Закону України «Про банки і банківську діяльність» відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом та банком.
Частиною третьою вищезазначеної статті (в редакції на час укладення кредитного договору) передбачено, що банкам забороняється вимагати від клієнта придбання будь-яких товарів чи послуг від банку або від спорідненої чи пов`язаної особи банку як обов`язкову умову надання банківських послуг.
Частина третя ст.13 ЦК України вказує, що не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.
Отже, виходячи з принципів справедливості та добросовісності, на позичальника не може бути покладено обов`язок сплачувати платежі за послуги, які ним фактично не замовлялись і які банком фактично не надавались, а встановлення платежів за такі послуги було заборонено нормативно-правовими актами.
За правовим висновком, наведеним Верховним Судом України в постанові від 06.09.2017 у справі №6-2071цс16, послугою з надання споживчого кредиту є діяльність банку або іншої фінансової установи з передачі споживачу коштів на придбання продукції для його особистих потреб, а тому встановлення кредитором будь-яких зборів, відсотків, комісій, платежів за інші дії, ніж надання коштів на придбання продукції, є незаконним, а такі умови споживчого кредиту є нікчемними і не потребують визнання недійсними.
У постанові Верховного Суду України від 16.11.2016 у справі №6-1746цс16 зазначено, що встановлення банком у кредитному договорі обов`язку боржника сплачувати щомісячну комісію за управління кредитом без зазначення, які саме послуги за вказану комісію надаються клієнту, а також нарахування комісії за послуги, що супроводжують кредит (саме як компенсацію сукупних послуг банку за рахунок клієнта), є незаконним.
Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду в постанові від 09.12.2019 у справі №524/5152/15 зазначив, що надання грошових коштів за укладеним кредитним договором відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України є обов`язком банку, виконання такого обов`язку не може обумовлюватися будь-якою зустрічною оплатою з боку позичальника. Оскільки надання кредиту – це обов`язок банку за кредитним договором, то така дія, як надання фінансового інструменту чи моніторинг заборгованості по кредиту, не є самостійною послугою, що замовляється та підлягає оплаті позичальником на користь банку. Надання фінансового інструменту є фактично наданням кредиту позичальнику, така операція, як і моніторинг заборгованості за кредитом, відповідає економічним потребам лише самого банку та здійснюється при виконанні прав та обов`язків за кредитним договором, а тому такі дії банку не є послугами, що об`єктивно надаються клієнту-позичальникові.
Таким чином, умови договору про сплату позичальником на користь банку винагороди за надання фінансового інструменту, за проведення додаткового моніторингу, тобто за дії, які банк здійснює на власну користь, є несправедливим, суперечить принципу добросовісності, є наслідком істотного дисбалансу договірних прав і обов`язків на погіршення становища споживача, за своєю природою є дискримінаційним та таким, що суперечить моральним засадам суспільства.
Такі платежі є платою, встановлення якої було заборонено ч.3 ст.55 Закону України «Про банки і банківську діяльність», ч.4 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів». Встановлення цієї плати всупереч вимогам нормативно-правових актів спрямоване на незаконне заволодіння грошовими коштами фізичної особи – споживача, як слабкої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, отже, такі умови договору порушують публічний порядок.
Подібні висновки наведені у постановах Верховного Суду від 12.04.2022 у справі №640/14229/15, від 21.04.2021 у справі №677/1535/15, від 15.12.2021 у справі №209/789/15, від 21.07.2021 у справі №751/4015/15, від 20.07.2022 у справі №343/557/15-ц. 
Виходячи з вищезазначеного, суд вважає, що положення п.1.1, п.6.2 кредитного договору №DNUGGK70470112 від 15.09.2006 про сплату позичальником винагороди за надання фінансового інструменту та за проведення додаткового моніторингу суперечать положенням ст.ст.11,18 Закону України «Про захист прав споживачів» та є нікчемними з моменту укладення договору.
З огляду на наведене у задоволенні позовних вимог банку про стягнення з відповідача заборгованості за комісією в сумі 1138,21 доларів США слід відмовити.
VІ. Розподіл судових витрат між сторонами
Судові витрати у справі складаються з судового збору в сумі 8556,34 грн, який в силу ст.141 ЦПК України необхідно стягнути з відповідача на користь позивача в сумі 8127,67 грн пропорційно до задоволеної частини позовних вимог.
На пiдставi викладеного, керуючись ст.ст.12,13,81,141,258,259,263-265 ЦПК України, суд 
УХВАЛИВ:

Позовні вимоги Акціонерного товариства Комерційного банку «ПриватБанк» (01001, м. Київ, вул. Грушевського, 1Д, код за ЄДРПОУ 14360570) до ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_1 ) про стягнення заборгованості – задовольнити частково.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства Комерційного банку «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором №DNUGGK70470112 від 15.09.2006, яка наявна станом на 16.08.2016, в розмірі 17149,43 долари США заборгованості за тілом кредиту та 4429,32 долари США заборгованості за відсотками за користування кредитом, а всього – 21578 (двадцять одну тисячу п`ятсот сімдесят вісім), 75 доларів США.
У задоволенні решти позовних вимог – відмовити. 
Стягнути з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства Комерційного банку «ПриватБанк» судовий збір в сумі 8127 (вісім тисяч сто двадцять сім) грн 67 коп. 
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, яка може бути подана до Дніпровського апеляційного суду протягом 30 днів з дня складання повного судового рішення. 
Повне рішення суду складене 10.04.2026. 

Суддя:          В.С. Салькова