КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження 22-ц/824/6203/2026
Справа № 759/9300/25

П О С Т А Н О В А

 
Іменем України

27 травня 2026 року
м. Київ
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого судді Кашперської Т.Ц.,
суддів Фінагеєва В.О., Яворського М.А.,
за участю секретаря Діденка А.С.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_2 , на рішення Святошинського районного суду м. Києва в складі судді Петренко Н.О., ухвалене в м. Київ 25 листопада 2025 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , треті особи Святошинський відділ державної реєстрації актів цивільного стану у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 про виключення відомостей з актового запису про народження дитини та внесення змін до актового запису, 
заслухавши доповідь судді, перевіривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, 

в с т а н о в и в :

В травні 2025 року позивач ОСОБА_1 звернулася до суду з даним позовом, просила виключити з актового запису про народження ОСОБА_1 № 1147 від 17 травня 2005 року, складеного Відділом реєстрації актів цивільного стану Святошинського районного управління юстиції у м. Києві, відомості про батька ОСОБА_3 , внести до актового запису про народження ОСОБА_1 № 1147 від 17 травня 2005 року, складеного Відділом реєстрації актів цивільного стану Святошинського районного управління юстиції у м. Києві, такі зміни: по батькові дитини з « ОСОБА_8 » на « ОСОБА_9 », прізвище, ім`я, дату та місце народження дитини залишити без змін, батьком дитини замість « ОСОБА_3 » вказати « ОСОБА_10 », 1952 року народження, місце народження якого с. Пільний Олексинець Городоцького району Хмельницької області.
Позов мотивувала тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_10 , який є її біологічним батьком. Мати позивача ОСОБА_7 познайомилася з ОСОБА_10 у 1999 році і з того часу до ІНФОРМАЦІЯ_1 підтримувала з ним стосунки, від яких 27 квітня 2005 року народилася позивач. Народження ОСОБА_1 зареєстровано Відділом реєстрації актів цивільного стану Святошинського районного управління юстиції у м. Києві, зроблено відповідний актовий запис № 1147 та видано свідоцтво про народження. В зв`язку з тим, що на той час мати позивача перебувала в зареєстрованому шлюбі з іншим чоловіком - відповідачем ОСОБА_3 , то відомості про батька записані відповідно до ст. 133 СК України. Все своє життя позивач знала ОСОБА_10 як свого єдиного батька. За життя він приймав участь у її вихованні та утриманні та виконував усі обов`язки батька дитини, передбачені сімейним законодавством, свого батьківства не заперечував. За час життя ОСОБА_10 і до настання повноліття позивача, батьки не встигли подати заяву про визнання ОСОБА_10 батьком позивача.
За таких обставин, вже після смерті ОСОБА_10 ІНФОРМАЦІЯ_1 у липні 2023 року ОСОБА_1 зверталася до суду з позовом, у якому просила встановити факт батьківства по відношенню до неї та внести зміни до актового запису про народження, записавши її батьком ОСОБА_10 . Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 09 грудня 2024 року у справі № 759/12360/23, залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду від 17 березня 2025 року, в позові відмовлено.
Під час розгляду справи № 759/12360/23 судами встановлено, що позивач народжена в зареєстрованому шлюбі між ОСОБА_3 та ОСОБА_7 , реєстрація народження проведена відповідно до ст. 133 СК України, що виключає можливість задоволення заяви про встановлення факту батьківства щодо померлого ОСОБА_10 , з яким мати дитини не перебувала в шлюбі, на підставі ст. 130 СК України, те без виключення відомостей про особу ОСОБА_3 , як батька, з актового запису про народження дитини.
З метою встановлення кровного споріднення між померлим та дочкою судом першої інстанції було призначено судову молекулярно-генетичну експертизу, згідно якої вірогідність підтвердження біологічного батьківства між ними складає не менше ніж 99,99 %. Судами у справі № 759/12360/23 встановлено, що біологічне батьківство ОСОБА_10 відносно ОСОБА_11 практично доведено.

Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 25 листопада 2025 року в позові відмовлено.

Позивач ОСОБА_11 в особі представника ОСОБА_2 , не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на необґрунтованість рішення, просила скасувати рішення Святошинського районного суду м. Києва від 25 листопада 2025 року та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позов в повному обсязі.
В обґрунтування апеляційної скарги посилалася на правові висновки Великої Палати Верховного Суду в постанові від 23 січня 2024 року в справі № 523/14489/15-ц про те, що встановлення юридичного факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу у спорі про поділ майна є підставою позову, а не самостійним способом захисту прав подружжя в такому спорі, який підлягає формулюванню як самостійна вимога.
Вказувала, що за аналогією права, для позову ОСОБА_1 про виключення відомостей з актового запису про народження дитини та внесення змін до актового запису про народження дитини є встановлений судом факт, що відповідно до висновку експерта вірогідність підтвердження біологічного батьківства ОСОБА_10 відносно ОСОБА_1 складає величину не менш ніж 99,99 %. 
Про право дитини (позивача) знати свого батька, йдеться у римській максимі «жодні встановлення цивільного права не можуть скасувати права, що випливають із кровної спорідненості», про що також зазначено в постанові Верховного Суду від 07 липня 2021 року у справі № 336/1357/16-ц.
Посилалася на судову практику ЄСПЛ у справі «Йевремович проти Сербії» про те, що відповідно до ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод під час розгляду скарги про встановлення батьківства суди мають приділяти особливу увагу інтересам конкретної дитини. 
Вказувала, що бездіяльністю батьків ОСОБА_10 та ОСОБА_7 було порушено право позивача на повагу до приватного життя, яка вимагає, щоб кожна людина мала змогу встановити подробиці свого особистого походження. 
Натомість батьки позивача не вчинили активних дій щодо виключення із запису відомостей про ОСОБА_3 як її батька, внесення змін до актового запису про її народження та запису її батьком ОСОБА_10 . При цьому у СК України не врегульовано вирішення питання щодо вказаної вимоги дитини у разі смерті особи, яка могла/повинна подати заяву про своє батьківство. За таких обставин, тільки після досягнення повноліття позивач набула права на самостійне звернення за захистом своїх прав та інтересів безпосередньо до суду у спосіб виключення відомостей з актового запису про народження дитини та внесення до актового запису про народження змін, а саме відомостей про біологічного батька, оскільки в інший спосіб усунути порушення її прав внаслідок бездіяльності батьків неможливо.
Посилалася на положення ч. 1, 2 ст. 3 Конвенції про права дитини про те, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів.
Посилалася на судову практику ЄСПЛ у справі «Мамчур проти України», «М.С. проти України» про те, що при визначенні основних інтересів дитини в кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним.
Вказувала, що ЄСПЛ у рішенні «Міфсуд проти Мальти» звертав увагу, що хоча найважливіше завдання статті 8 Конвенції - це захист особи від довільних дій державних органів, можуть також існувати позитивні зобов`язання, пов`язані з ефективною «повагою» до приватного чи сімейного життя. Ці позитивні зобов`язання можуть передбачати вжиття заходів, спрямованих на забезпечення поваги до приватного життя, навіть у сфері міжособистісних стосунків людей.
Зазначала, що відсутність регулятора, що визначав би правило поведінки позивача, яка є самою дитиною, у зазначеному випадку саме по собі не може бути підставою для відмови в позові, оскільки цивільно-правовими нормами визначене обмежене коло підстав відмови в судовому захисті цивільного права та інтересу особи, широке тлумачення якого свідчитиме про порушення права особи на доступ до правосуддя. Однак з оскаржуваного рішення вбачається, що суд першої інстанції фактично самоусунувся від виконання покладених на нього обов`язків та не проаналізувавши взаємовідносини, що виникли між сторонами спору, виніс необґрунтоване рішення, про скасування якого просить апелянт.

Від третьої особи ОСОБА_4 в особі представника ОСОБА_12 надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому третя особа просила апеляційну скаргу залишити без задоволення, рішення суду першої інстанції залишити без змін.
Посилалася на те, що зі змісту позовної заяви чітко був наявний предмет спору про оспорювання батьківства, а не про виключення відомостей з актового запису про народження дитини. Зміни в актовий запис про народження дитини вносяться в разі оспорення батьківства особи, яка зазначена батьком дитини. Позовні вимоги про оспорювання (визнання) батьківства ОСОБА_10 позивачем не ставились.
В рішенні суду у справі № 759/12360/23 у встановленні факту батьківства ОСОБА_10 відносно ОСОБА_1 відмовлено, і позивач по суті хоче повторно переглянути спір про встановлення батьківства померлого ОСОБА_10 .
Вважала, що судова практика ЄСПЛ, на яку в апеляційній скарзі посилається позивач, є нерелевантною для розгляду даного спору.
Наводила зміст ст. 122, 138 СК України, роз`яснення Пленуму Верховного Суду України у п. 11 постанови «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» від 15 травня 2006 року № 3, вказувала, що оспорювати батьківство мають право тільки батько та мати дитини, а відповідно до ч. 3 ст. 136 СК України оспорювання батьківства можливе лише після народження дитини і до досягнення нею повноліття.

В судове засідання з`явився представник позивача ОСОБА_2 , який підтримав апеляційну скаргу і просив її задовольнити, і представник третьої особи ОСОБА_4 - ОСОБА_12 , яка заперечувала проти задоволення апеляційної скарги. 
Інші учасники справи в судове засідання не з`явилися, про дату, час та місце розгляду справи належним чином повідомлені шляхом направлення судових повісток-повідомлень на поштові адреси. Листи із повістками-повідомленнями було повернуто до апеляційного суду із відмітками про відсутність адресатів, а тому в розумінні ст. 128 ЦПК України учасники справи вважаються такими, що отримали судові повістки.

Відповідно до статті 372 ЦПК України суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними. Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, передумовою якого є не відсутність учасників справи, а неможливість вирішення спору в судовому засіданні (правові висновки, викладені в постанові Верховного Суду від 25 червня 2024 року в справі № 359/6678/19, провадження № 61-17877св23).
Враховуючи вищевикладене та думку учасників судового розгляду, що брали участь в судовому засіданні, апеляційний суд дійшов висновку про можливість розгляду справи у відсутності учасників справи, які належним чином повідомлені про дату, час і місце розгляду справи.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції вказаним вимогам закону не відповідає.

Судом встановлено, що згідно витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію народження відповідно до статей 126, 133, 135 СК України, позивач ОСОБА_1 народилася ІНФОРМАЦІЯ_2 , про що Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Святошинського районного управління юстиції у м. Києві зроблено актовий запис № 1147 від 17 травня 2005 року та видано свідоцтво про народження серії НОМЕР_1 . Батьками ОСОБА_1 записані ОСОБА_7 та ОСОБА_3 , відомості про батька записані відповідно до ст. 133 СК України (а. с. 14, 15).
За відомостями розшукових обліків МВС, ОСОБА_3 внесений до розшукового обліку як особа, яка переховується від органів прокуратури, дата зникнення 18 січня 2005 року (а. с. 18).

Згідно висновку експерта № 103-134-2024 від 28 серпня 2024 року, складеного Київським міським клінічне бюро судово-медичної експертизи на підставі ухвали Святошинського районного суду м. Києва від 05 березня 2024 року, молекулярно-генетичним дослідженням встановлено, що вірогідність підтвердження біологічного батьківства ОСОБА_10 відносно ОСОБА_1 складає величину не менш ніж 99,99 %, таким чином, біологічне батьківство ОСОБА_10 відносно ОСОБА_1 фактично доведено (а. с. 16, 17).

У липні 2023 року ОСОБА_1 зверталася до Святошинського районного суду м. Києва з позовом до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 про встановлення факту батьківства, у якому просила встановити факт батьківства ОСОБА_10 стосовно ОСОБА_1 та внести до актового запису про народження зміни, вказавши батьком дитини ОСОБА_10 .
У справі № 759/12360/23 Святошинським районним судом м. Києва ухвалене рішення, копія якого знаходиться на а. с. 20 - 26, яке залишене без змін постановою Київського апеляційного суду від 17 березня 2025 року, та яким у позові ОСОБА_1 відмовлено. 
Суди мотивували своє рішення тим, що матеріали справи не містять відомостей, а позивачем не доведено, що запис про батька дитини ОСОБА_3 вчинено за вказівкою матері за правилами статті 135 СК України. Отже, відсутність даних про те, що зроблено запис про батька дитини за вказівкою матері, та без виключення відомостей про особу, як батька з актового запису про народження дитини, виключає можливість задоволення заяви про встановлення факту батьківства щодо померлого ОСОБА_10 , з яким мати дитини не перебувала у шлюбі, на підставі статті 130 СК України.
Водночас, рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 09 грудня 2024 року у справі № 759/12360/23 встановлено, що згідно висновку молекулярно-генетичної експертизи від № 103-134-2024, вірогідність підтвердження біологічного батьківства ОСОБА_10 відносно ОСОБА_1 складає величину не менш ніж 99,99 %, таким чином, біологічне батьківство ОСОБА_10 відносно ОСОБА_1 практично доведено (а. с. 23).

Вказані обставини підтверджуються наявними у справі доказами.

Згідно ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Згідно із ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Згідно ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

За загальним правилом статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес в один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом.

Вирішуючи спір, суд повинен встановити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси позивача, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Відповідно до статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Правовідносини щодо визначення походження дитини регулюються главою 12 розділу ІІІ СК України. 

Так, статтею 121 СК України встановлено, що права та обов`язки матері, батька і дитини ґрунтуються на походженні дитини від них, засвідченому органом державної реєстрації актів цивільного стану в порядку, встановленому статтями 122 та 125 цього Кодексу.
Згідно ч. 1 ст. 122 СК України дитина, яка зачата і (або) народжена у шлюбі, походить від подружжя. Походження дитини від подружжя визначається на підставі Свідоцтва про шлюб та документа закладу охорони здоров`я про народження дружиною дитини.
Згідно зі статтею 125 СК України якщо мати та батько дитини не перебувають у шлюбі між собою, походження дитини від матері визначається на підставі документа закладу охорони здоров`я про народження нею дитини. Якщо мати та батько дитини не перебувають у шлюбі між собою, походження дитини від батька визначається: за заявою матері та батька дитини або за рішенням суду.
Згідно ч. 1 ст. 126 СК України походження дитини від батька визначається за заявою жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою. Така заява може бути подана як до, так і після народження дитини до органу державної реєстрації актів цивільного стану.
Відповідно до статті 128 СК України за відсутності заяви, право на подання якої встановлено статтею 126 цього Кодексу, батьківство щодо дитини може бути визнане за рішенням суду. Підставою для визнання батьківства є будь-які відомості, що засвідчують походження дитини від певної особи, зібрані відповідно до Цивільного процесуального кодексу України. Позов про визнання батьківства може бути пред`явлений матір`ю, опікуном, піклувальником дитини, особою, яка утримує та виховує дитину, а також самою дитиною, яка досягла повноліття. Позов про визнання батьківства може бути пред`явлений особою, яка вважає себе батьком дитини. Позов про визнання батьківства приймається судом, якщо запис про батька дитини у Книзі реєстрації народжень вчинено відповідно до частини першої статті 135 цього Кодексу.
Згідно ст. 129 СК України особа, яка вважає себе батьком дитини, народженої жінкою, яка в момент зачаття або народження дитини перебувала у шлюбі з іншим чоловіком, має право пред`явити до її чоловіка, якщо він записаний батьком дитини, позов про визнання свого батьківства. До вимоги про визнання батьківства застосовується позовна давність в один рік, яка починається від дня, коли особа дізналася або могла дізнатися про своє батьківство.
Згідно ст. 133 СК України якщо дитина народилася у подружжя, дружина записується матір`ю, а чоловік - батьком дитини.
Статтею ст. 134 СК України на підставі заяв осіб, зазначених у статті 126 цього Кодексу, або рішення суду орган державної реєстрації актів цивільного стану вносить відповідні зміни до актового запису про народження, складеного органами державної реєстрації актів цивільного стану України, та видає нове Свідоцтво про народження.
Частиною першою статті 135 СК України передбачено, що при народженні дитини у матері, яка не перебуває у шлюбі, у випадках, коли немає спільної заяви батьків, заяви батька або рішення суду, запис про батька дитини у Книзі реєстрації народжень провадиться за прізвищем матері, а ім`я та по батькові батька дитини записуються за її вказівкою.
Статтею 136 СК України передбачено, що особа, яка записана батьком дитини відповідно до статей 122, 124, 126 і 127 цього Кодексу, має право оспорити своє батьківство, пред`явивши позов про виключення запису про нього як батька з актового запису про народження дитини.
У разі доведення відсутності кровного споріднення між особою, яка записана батьком, та дитиною суд постановляє рішення про виключення відомостей про особу як батька дитини з актового запису про її народження.
Оспорювання батьківства можливе лише після народження дитини і до досягнення нею повноліття. Оспорювання батьківства неможливе у разі смерті дитини.
Не має права оспорювати батьківство особа, записана батьком дитини, якщо в момент реєстрації себе батьком дитини вона знала, що не є її батьком, а також особа, яка дала згоду на застосування допоміжних репродуктивних технологій відповідно до частини першої статті 123 цього Кодексу.
До вимоги чоловіка про виключення запису про нього як батька з актового запису про народження дитини позовна давність не застосовується.
Згідно ст. 137 СК України якщо той, хто записаний батьком дитини, помер до народження дитини, оспорити його батьківство мають право його спадкоємці, за умови подання ним за життя до нотаріуса заяви про невизнання свого батьківства. 
Якщо той, хто записаний батьком дитини, помер після пред`явлення ним позову про виключення свого імені як батька з актового запису про народження дитини, позовну заяву можуть підтримати в суді його спадкоємці.
Якщо через поважні причини особа не знала про те, що записана батьком дитини, і померла, оспорити батьківство можуть її спадкоємці: дружина, батьки та діти.
До вимоги про виключення запису про особу як батька дитини з актового запису про народження дитини позовна давність не застосовується.
Згідно ст. 138 СК України жінка, яка народила дитину у шлюбі, має право оспорити батьківство свого чоловіка, пред`явивши позов про виключення запису про нього як батька дитини з актового запису про народження дитини. Вимога матері про виключення запису про її чоловіка як батька дитини з актового запису про народження дитини може бути задоволена лише у разі подання іншою особою заяви про своє батьківство. До вимоги матері про внесення змін до актового запису про народження дитини встановлюється позовна давність в один рік, яка починається від дня реєстрації народження дитини.

Відмовляючи ОСОБА_1 у позові, суд першої інстанції виходив із того, що рішенням Святошинського районного суду міста Києва від 09 грудня 2024 року у справі № 759/12360/23 відмовлено у встановленні факту батьківства померлого ОСОБА_10 , у справі про встановлення факту батьківства суд уже надав оцінку висновку судово-медичної експертизи, спір остаточно вирішено відмовою, і це рішення набрало законної сили. Також суд керувався ч. 2 ст. 136 СК України, і встановивши, що на момент подання позову позивачу виповнилося 20 років, тобто вона є повнолітньою, дійшов висновку, що строк, протягом якого закон допускає оспорювання батьківства особи, записаної батьком, сплив, і право на такий позов утрачене.

Судом першої інстанції не повністю з`ясовано обставини, що мають значення для справи, та не враховано, що суд першої інстанції у справі № 759/12360/23 про встановлення факту батьківства дійшов висновку про відмову у позові через те, що без пред`явлення позовних вимог про виключення відомостей про ОСОБА_3 , як батька, з актового запису про народження позивача, позовні вимоги про встановлення батьківства ОСОБА_10 , з яким мати ОСОБА_1 не перебувала у шлюбі, на підставі статті 130 СК України, не призведуть до відновлення порушеного права позивача, а таких вимог позивач не заявляла.

Тобто у справі № 759/12360/23 судами відмовлено у позові не в зв`язку з його недоведеністю та необґрунтованістю, а з підстав неефективності способу захисту права, обраного позивачем, що є самостійною підставою для відмови в позові.

Також суд першої інстанції, керуючись ст. 136 СК України, залишив поза увагою, що зазначена стаття регулює оспорювання батьківства особою, яка записана батьком дитини, і що в даному випадку батьківство оспорює не особа, яка записана батьком, а сама дитина, та застосував до спірних правовідносин норму матеріального права, яка не підлягала застосуванню.

В результаті суд першої інстанції залишив права позивача незахищеними, а спір невирішеним.

Таким чином, висновки суду першої інстанції про відмову в позові здійснено із неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, такі висновки не відповідають обставинам справи, зроблені з неправильним застосуванням норм матеріального права, судове рішення не може вважатись законним і обґрунтованим, не може залишатися в силі та підлягає скасуванню.

Вирішуючи по суті позов ОСОБА_1 , апеляційний суд виходить із того, що рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 09 грудня 2024 року у справі № 759/12360/23, яке набрало законної сили, за позовом ОСОБА_1 про встановлення факту батьківства, встановлено, що згідно висновку молекулярно-генетичної експертизи від № 103-134-2024, вірогідність підтвердження біологічного батьківства ОСОБА_10 відносно ОСОБА_1 складає величину не менш ніж 99,99 %, таким чином, біологічне батьківство ОСОБА_10 відносно ОСОБА_1 практично доведено (а. с. 23).

Копія даного висновку знаходиться в матеріалах справи (а. с. 16), доказів на спростування висновку експерта учасниками справи не надано.

Згідно ч. 4 ст. 82 ЦПК України передбачено, що обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Питання щодо осіб, які мають право на звернення до суду з позовом про оспорювання батьківства, врегульовані статтями 136-138 СК України.

Системний аналіз зазначених норм права дозволяє дійти до висновку, що оспорити батьківство мають право особа, яка записана батьком дитини в Книзі реєстрації народжень (стаття 136 СК України), його спадкоємці (стаття 137 СК України), а також жінка, котра народила дитину в шлюбі (стаття 138 СК України), звернувшись до суду із відповідним позовом.

Предметом доказування в таких справах є відсутність кровного споріднення між особою, записаною батьком, і дитиною. У разі доведеності цієї обставини суд постановляє рішення про виключення оспорюваних відомостей з актового запису про народження дитини.

Разом із тим, статтею 129 СК України передбачено фактичне оспорювання батьківства чоловіка матері дитини особою, яка вважає себе батьком дитини, шляхом пред`явлення позову про визнання свого батьківства.

При таких обставинах, з точку зору формального підходу, чинне законодавство України не містить норми, якими прямо передбачено право безпосередньо дитини на пред`явлення позову про оспорювання батьківства щодо цієї дитини. 

Крім того, нормою, яка регулює питання визнання батьківства у разі народження дитини у батьків, які не перебувають у шлюбі, є стаття 130 СК України, з аналізу якої установлено відсутність правового регулятора, який визначав би уніфіковане правило поведінки учасників сімейних відносин для випадку, коли дитина після досягнення нею повноліття ініціює перед судом питання про визнання батьківства чоловіка, який в момент зачаття та народження дитини не перебував у шлюбі з матір`ю дитини, а запис про батька дитини зроблено на підставі 133 СК України, так як мати на час народження дитини перебувала у зареєстрованому шлюбі з іншим чоловіком.

Неможливість оспорювання батьківства та визнання батьківства у такому випадку не залежить від волі та бажання дитини, яка досягла повноліття, а стоїть у залежності лише від умов, визначених законодавцем, за яких особа може подавати відповідний позов.

Разом із тим, статтею 55 Конституції України кожному гарантується право на судовий захист, а відповідно до етапі 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод таке конституційне право має бути забезпечене справедливими судовими процедурами. 

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) неодноразово зауважував, що національні суди мають вибирати способи такого тлумачення, які зазвичай можуть включати акти законодавства, відповідну практику, наукові дослідження тощо (VOLOVIK v. UKRAINE, № 15123/03, § 45, ЄСПЛ, 06 грудня 2007 року).

Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства (частина дев`ята статті 7 СК України).

При цьому розумність характерна як для оцінки/врахування поведінки учасників цивільного обороту, тлумачення матеріальних приватно-правових норм, що здійснюється при вирішенні спорів, так і для тлумачення процесуальних норм (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20 (провадження № 14-182цс21), постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2022 року у справі № 520/1185/16-ц (провадження № 61-28728св18).

Загальні засади (принципи) приватного права мають фундаментальний характер й інші джерела правового регулювання, у першу чергу, акти сімейного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад. Це, зокрема, проявляється в тому, що загальні засади (принципи) є по своїй суті нормами прямої дії та повинні враховуватися, зокрема, при тлумаченні норм, що містяться в актах сімейного законодавства (див. постанову Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 25 січня 2021 року в справі № 758/10761/13-ц (провадження № 61-19815сво19)).

Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту (див. постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року у справі № 638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19).
Законодавець визначив порядок усунення прогалин в сімейному праві, оскільки навіть найдосконаліша система права не може охопити всю різноманітність суспільних відносин, які потребують правового регулювання.

У відповідності до статті 8 ЦК України, якщо цивільні відносини не врегульовані цим Кодексом, іншими актами цивільного законодавства або договором, вони регулюються тими правовими нормами цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, що регулюють подібні за змістом цивільні відносини (аналогія закону). У разі неможливості використати аналогію закону для регулювання цивільних відносин вони регулюються відповідно до загальних засад цивільного законодавства (аналогія права).

Водночас статтею 10 СК України встановлено, якщо певні сімейні відносини не врегульовані цим Кодексом, іншими нормативно-правовими актами або домовленістю (договором) сторін, до них застосовуються норми цього Кодексу, які регулюють подібні відносини (аналогія закону). Якщо до регулювання сімейних відносин неможливо застосувати аналогію закону, вони регулюються відповідно до загальних засад сімейного законодавства (аналогія права).

Умовами застосування аналогії закону є те, що: відносини, до яких застосовується аналогія, охоплюються предметом сімейно-правового регулювання (статті 1, 2 СК України); наявність прогалини в їх регулюванні (прогалини в праві); відсутній регулятор, який визначав би правило поведінки учасників сімейних відносин (норми законодавства або договору); існує норма, що регулює подібні за змістом відносини; застосування аналогії закону не повинно суперечити суті цих відносин (див. постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 31 липня 2023 року у справі № 461/3122/19 (провадження № 61-10148сво22)).

Суд при розгляді справи керується принципом верховенства права (частина перша статті 10 ЦПК України).

Відповідно до статті 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Право на справедливий судовий розгляд, закріплене у пункті 1 статті 6 Конвенції, потрібно розглядати як право на доступ до правосуддя.

При цьому при вирішенні спору про визнання батьківства суди повинні не допускати порушення статті 8 Конвенції, яка гарантує кожному право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції, оскільки нормативні, процедурні і процесуальні обмеження, що не дозволяють установити біологічне батьківство, можуть свідчити про порушення гарантійного права особи на повагу до сімейного життя, що неодноразово визнавалося ЄСПЛ.

Очевидно, що у справі, яка є предметом апеляційного розгляду, позбавлення дитини, яка досягла повноліття, права ініціювати позов про оспорювання батьківства або визнання батьківства щодо певної особи суперечить принципу розумності та справедливості.
Відсутність регулятора, що визначав би правило поведінки позивача, яка була народжена у зареєстрованому шлюбі її матері з відповідачем, який записаний як її батько, і біологічний батько якої помер, у зазначеному випадку саме по собі не може бути підставою для відмови у задоволенні позову, оскільки приватноправовими нормами визначене обмежене коло підстав відмови у судовому захисті цивільного права та інтересу особи, широке тлумачення якого свідчитиме про порушення права особи на доступ до правосуддя.

Схожі правові висновки викладені у постановах Верховного Суду від 13 березня 2024 року у справі № 381/2025/23 (провадження № 61-18720 св 23) та від 11 лютого 2026 року у справі № 758/3512/24 (провадження № 61-9564св25). 

Крім того, апеляційний суд враховує, що у п. 43, 44 постанови від 23 січня 2024 року у справі № 523/14489/15-ц Велика Палата Верховного Суду зазначила, що:
«Висновки судів першої та апеляційної інстанцій про задоволення позовної вимоги про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу у справі позовного провадження про поділ майна подружжя є помилковими, у задоволенні позову в цій частині слід відмовити. Обґрунтування позиції суду щодо підтвердження чи спростування факту спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу у справах позовного провадження має бути наведено у мотивувальній частині рішення. У ній, зокрема, мають бути зазначені фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин, з посиланням на докази, на підставі яких встановлені відповідні обставини.
В резолютивній частині рішення у справах позовного провадження суд має зробити висновок про задоволення позову чи про відмову в позові повністю або частково щодо кожної з заявлених вимог. Вимоги про встановлення юридичного факту не є вимогами, які забезпечують ефективний захист прав у справах про поділ майна подружжя, а лише підставою для вирішення такої справи».

Аналогічно, підставою для вирішення справи ОСОБА_1 про виключення відомостей з актового запису про народження дитини та внесення змін до актового запису про народження є встановлений у справі № 759/12360/23 факт доведення біологічного батьківства ОСОБА_10 відносно ОСОБА_1 .

Згідно п. 2.13 Правил внесення змін до актових записів цивільного стану, їх поновлення та припинення їхньої дії, затверджених наказом Міністерства юстиції України від 12 січня 2011 року № 96/5, підставою для внесення змін в актові записи цивільного стану є рішення суду про визнання батьківства (материнства), усиновлення (удочеріння), про скасування раніше винесеного рішення суду про визнання батьківства, виключення відомостей про батька (матір) дитини з актового запису про народження, скасування або визнання усиновлення (удочеріння) недійсним, про визнання шлюбу недійсним, установлення неправильності в актовому записі цивільного стану та інші, у яких зазначено про внесення конкретних змін в актові записи цивільного стану.

У справі «Odievre v. France», в якій предметом розгляду був позов про встановлення материнства, ЄСПЛ зазначив, що «метою заявниці є не поставити під сумнів її стосунки з прийомними батьками, а з`ясувати обставини, за яких вона народилася та була покинута, включаючи особу її біологічних батьків та братів. З цієї причини він вважає за необхідне розглянути справу з точки зору приватного, а не сімейного життя, оскільки вимога заявниці мати право, в ім`я біологічної правди, знати свою особисту історію ґрунтується на її нездатності отримати доступ до інформації про своє походження та пов`язаних з ним ідентифікаційних даних. У зв`язку з цим Суд повторює, що «стаття 8 захищає право на ідентичність та особистісний розвиток, а також право встановлювати та розвивати стосунки з іншими людьми та зовнішнім світом. ... Збереження психічної стабільності є в цьому контексті невід`ємною передумовою для ефективного здійснення права на повагу до приватного життя» (див. Bcnsaid проти Сполученого Королівства, № 44599/98, § 47, ECHR 2001-1). Питання, що стосуються особистого розвитку, включають деталі ідентичності особи як людської істоти та життєво важливий інтерес, що захищається Конвенцією, щодо отримання інформації, необхідної для з`ясування істини щодо важливих аспектів особистої ідентичності особи, таких як особа батьків (див. Mikulic v. Croatia, no. 53176/99, §§ 54 та 64, ECHR 2002-1). Народження, і зокрема обставини, за яких народжується дитина, є частиною приватного життя дитини, а згодом і дорослої особи, гарантованого статтею 8 Конвенції».
Крім того, у справі «Гаскін проти Сполученого Королівства» (рішення від 07 липня 1989 року) ЄСПЛ постановив, що повага до приватного життя вимагає, щоб кожен мав можливість встановити деталі своєї ідентичності як окремої людської істоти, що право особи на таку інформацію є важливим через її формувальні наслідки для її особистості.
ЄСПЛ у справі «Novotny v. the Czech Republic» також зазначив, що «ситуація, в якій допускається перевага правової презумпції над біологічною реальністю, може бути несумісною з обов`язком забезпечити ефективну «повагу» до приватного та сімейного життя, навіть з урахуванням меж розсуду, наданих державам».

Відповідачем ОСОБА_3 , відомості про якого як батька внесені до актового запису про народження ОСОБА_1 , заперечень проти позову та апеляційної скарги до суду не направлялось.

Дослідивши докази, наявні в матеріалах справи, у їх сукупності, апеляційний суд приходить до висновку, що оскільки рішенням суду, яке набрало законної сили, встановлено факт біологічного батьківства ОСОБА_10 відносно ОСОБА_1 , батьківство ОСОБА_3 відносно позивача слід вважати оспореним, а батьківство ОСОБА_10 - визнаним, і оскільки зазначення у актовому записі про народження неправильних відомостей про батька позивача порушує її право на повагу до приватного життя, яка вимагає, щоб кожен мав можливість встановити деталі своєї ідентичності як окремої людської істоти, позов ОСОБА_1 є доведеним і обґрунтованим, а тому підлягає задоволенню.

Доводи відзиву на апеляційну скаргу відхиляються апеляційним судом, оскільки зводяться до підтримання помилкових висновків суду першої інстанції.

За даних обставин апеляційний суд приходить до висновку, що позов ОСОБА_1 знайшов своє підтвердження під час апеляційного перегляду, є доведеним і обґрунтованим, а тому підлягає задоволенню шляхом виключення з актового запису про народження ОСОБА_1 № 1147 від 17 травня 2005 року, складеного Відділом реєстрації актів цивільного стану Святошинського районного управління юстиції у м. Києві, відомостей про батька ОСОБА_3 , та внесення до актового запису про народження ОСОБА_1 № 1147 від 17 травня 2005 року, складеного Відділом реєстрації актів цивільного стану Святошинського районного управління юстиції у м. Києві, такі зміни: по батькові дитини з « ОСОБА_8 » на « ОСОБА_9 », прізвище, ім`я, дату та місце народження дитини залишити без змін, батьком дитини замість « ОСОБА_3 » вказати « ОСОБА_10 », ІНФОРМАЦІЯ_3 , місце народження якого с. Пільний Олексинець Городоцького району Хмельницької області.

З огляду на викладене апеляційний суд вважає, що рішення суду першої інстанції ухвалене за неповного з`ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеності обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, з невідповідністю висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, з неправильним застосуванням норм матеріального права, що відповідно до вимог ст. 376 ЦПК України є підставами для його скасування із прийняттям нової постанови про задоволення позову.

Керуючись ст. 367, 374, 376, 381, 382 ЦПК України, суд, 

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_2 , задовольнити.
Рішення Святошинського районного суду м. Києва від 25 листопада 2025 року скасувати та прийняти нову постанову.
Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , треті особи Святошинський відділ державної реєстрації актів цивільного стану у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 про виключення відомостей з актового запису про народження дитини та внесення змін до актового запису задовольнити.
Виключити з актового запису про народження ОСОБА_1 № 1147 від 17 травня 2005 року, складеного Відділом реєстрації актів цивільного стану Святошинського районного управління юстиції у м. Києві, відомості про батька ОСОБА_3 .
Внести до актового запису про народження ОСОБА_1 № 1147 від 17 травня 2005 року, складеного Відділом реєстрації актів цивільного стану Святошинського районного управління юстиції у м. Києві, такі зміни: по батькові дитини з « ОСОБА_8 » на « ОСОБА_9 », прізвище, ім`я, дату та місце народження дитини залишити без змін, батьком дитини замість « ОСОБА_3 » вказати « ОСОБА_10 », ІНФОРМАЦІЯ_3 , місце народження якого с. Пільний Олексинець Городоцького району Хмельницької області.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови складено 29 травня 2026 року.

Головуючий: Кашперська Т.Ц.

Судді: Фінагеєв В.О.

Яворський М.А.