КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

П О С Т А Н О В А 
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 квітня 2026 року

справа № 760/12544/24

провадження № 23-з/824/17/2026 

Київський апеляційний суд у складі судді судової палати з розгляду цивільних справ ОСОБА_1 розглянувши заяву представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 про перегляд постанови Київського апеляційного суду від 11листопада 2024 року за нововиявленими обставинами у адміністративній справі за апеляційною скаргою Київської митниці на постанову Солом`янського районного суду м. Києва від 07 жовтня 2024 року, у справ про притягнення до адміністративної відповідальності ОСОБА_2 , за ознаками порушення митних правил, передбачених ст. 472 МК України,-

В С Т А Н О В И В :

Постановою Соломянського районного суду м.Києва від 07 жовтня 2024 року, провадження у справі закрито на підставі п. 1 ч.1 ст. 247 МК України.
Постановою Київського апеляційного суду від 11 листопада 2024 року апеляційну скаргу Київської митниці задоволено.
Постанову Соломянського районного суду м. Києва від 07 жовтня 2024 року скасовано, постановлено нове рішення наступного змісту.
Визнано ОСОБА_2 винним у порушенні митних правил, передбачених ст. 472 МК України та накладено на нього стягнення у вигляді штрафу у розмірі 100% вартості товарів-безпосередніх предметів порушення митних правил на суму 719 378,20грн. з конфіскацією цих товарів.
21 лютого 2026 року до Київського апеляційного суду надійшла заява від представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 про перегляд постанови Київського апеляційного суду від 11 листопада 2024 року за нововиявленими обставинами.
Заява обґрунтована тим, що обставини встановлені в ході кримінального провадження, в тому числі результати комплексної судової експертизи матеріалів, речовин та виробів та судової товарознавчої експертизи, якими встановлені визначальні характеристики імпортованих товарів та правомірність їх класифікації в товарній позиції не були відомі суду на час ухвалення судового рішення та не досліджувалися під час розгляду справи, однак як окремо та і в сукупності з іншими доказами, наявними в матеріалах справи, додатково підтверджують невинуватість ОСОБА_2 , та свідчать, що відомості, заявлені заявником в митних декларації є повними та достовірними, та відповідно вказують на неправильність постанови Київського апеляційного суду від 11.11.2024 року.
Перевіривши матеріали заяви представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 про перегляд постанови у справі про адміністративне правопорушення за нововиявленими обставинами відносно ОСОБА_2 , суд приходить до висновку, що заяву сторони захисту разом з додатками необхідно повернути заявнику, виходячи з наступного.
Відповідно до ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Повноваження суду при розгляді конкретної справи визначені відповідним процесуальним законом, а у справах про адміністративні правопорушення - КУпАП, який містить норми як матеріального, так і процесуального права.
Відповідно до положень ст. 7 КУпАП, які узгоджуються з приписами ст. 55 Конституції України, ніхто не може бути підданий заходу впливу у зв`язку з адміністративним правопорушенням, інакше як на підставах і в порядку, встановлених законом.
Провадження у справах про адміністративні правопорушення здійснюється на основі суворого додержання законності. Застосування уповноваженими на те органами і посадовими особами заходів адміністративного впливу провадиться в межах їх компетенції, у точній відповідності з законом. Додержання вимог закону при застосуванні заходів впливу за адміністративні правопорушення забезпечується систематичним контролем з боку вищих органів і посадових осіб, правом оскарження, іншими встановленими законом способами.
Згідно ст. 2 КУпАП, законодавство України про адміністративні правопорушення складається з цього Кодексу та інших законів України. Закони України про адміністративні правопорушення до включення їх у встановленому порядку до цього Кодексу застосовуються безпосередньо. Положення цього Кодексу поширюються і на адміністративні правопорушення, відповідальність за вчинення яких передбачена законами, ще не включеними до Кодексу.
Відповідно до положень ст.287 КУпАП, постанова про накладання адміністративного стягнення підлягає оскарженню в порядку, визначеному КУпАП.
Порядок такого оскарження встановлений ст.294 КУпАП, частиною 2 якої передбачено, що постанова судді у справі про адміністративне правопорушення може бути оскаржена, зокрема, особою, яку притягнуто до адміністративної відповідальності.
Отже, із системного аналізу зазначених вище норм вбачається, що оскарженню у апеляційному порядку підлягають лише постанови, якими закінчується розгляд справи по суті.
Викладене узгоджується із рішенням Конституційного Суду України від 31 березня 2015 року № 2-рп/2015 у справі за конституційним зверненням щодо офіційного тлумачення положень частини другої статті 294 Кодексу України про адміністративні правопорушення у взаємозв`язку з положеннями пункту 8 частини третьої статті 129 Конституції України.
Конституційний суд України вирішив, що положення ч.2 ст.294 КУпАП необхідно розуміти так, що у апеляційному порядку може бути оскаржена лише та постанова судді у справі про адміністративне правопорушення, ухвалення якої передбачене частиною першою статті 284 цього кодексу, а саме: про накладення адміністративного стягнення, про застосування заходів впливу, встановлених у статті 24-1 цього кодексу, про закриття справи.
Рішення Конституційного суду України є обов`язковим до виконання на території України.
Верховний Суд в ухвалі від 15.10.2019 року, провадження №51-4998ска19, зробив висновок, що нормами КУпАП не передбачена ні можливість касаційного оскарження постанови апеляційного суду у справі про адміністративне правопорушення, ані можливість перегляду такої постанови Верховним Судом за нововиявленими обставинами. Так само нормами КПК не передбачено можливості перегляду за нововиявленими обставинами судових рішень у справах про адміністративні правопорушення.
Таким чином, апеляційний суд приходить до висновку, що застосування аналогії права в даному випадку є неприйнятним, оскільки це порушувало б загальні принципи судочинства, зокрема принцип правової визначеності.
У відповідності до рішення ЄСПЛ у справі «Васильєв проти України» (заява №11370/02) від 21 червня 2007 року, повноваження судів вищої інстанції переглядати справи повинне використовуватись для виправлення судових помилок та неправильності у здійсненні правосуддя, а не для проведення нового розгляду справи. Перегляд справи не повинен розглядатися як замаскована апеляція, а сама лише можливість існування двох точок зору на предмет не є підставою для повторного розгляду справи. Відхилення від цього принципу виправдане лише в тому випадку, коли воно здійснене як зумовлене обставинами значного та непереборного характеру.
У рішенні ЄСПЛ у справі «Устименко проти України» від 29 жовтня 2010 року зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване пунктом 1 статті 6 Конвенції, повинно тлумачитися у світлі Преамбули Конвенції, відповідна частина якої проголошує верховенство права спільною спадщиною Високих Договірних Сторін. Одним з основоположних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, яка передбачає дотримання принципу res judicata, тобто принципу остаточності рішення, згідно з яким жодна зі сторін не має права домагатися перегляду остаточного і обов`язкового рішення лише з метою повторного слухання справи і постановлення нового рішення. Відхід від цього принципу можливий лише тоді, коли він зумовлений особливими і непереборними обставинами.
Згідно з рішенням ЄСПЛ у справі «Пономарьов проти України» від 03.04.2008 року жодна із сторін не має права вимагати перегляду остаточного та обов`язкового рішення суду просто тому, що вона має на меті добитися нового слухання справи та нового її рішення.
Повноваженнями переглядати судові рішення, які набрали законної сили, у цій категорії справ апеляційний суд не наділений.
Посилання захисника на ст.ст.459-461 КПК України, якими передбачено перегляд судових рішень, які набрали законної сили, за нововиявленими обставинами не є слушними, так як це стосується лише вироків та ухвал, які ухвалені або постановлені у кримінальних провадженнях, натомість чинна норма КПК України не розповсюджується на судові рішення, ухвалені в порядку КУпАП.
Крім цього, з рішення Європейського суду з прав людини «Швидка проти України» від 30 жовтня 2014 року вбачається, що лише ті адміністративні правопорушення, санкція яких передбачає стягнення у виді позбавлення волі (зокрема, адміністративний арешт), вважаються по суті, кримінальним, а тому таким, що вимагає забезпечення всіх гарантій статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (рішення Європейського суду з прав людини «Гурепка проти України» від 08.04.2010 року, «Корнєв і Карпенко проти України» від 21.10.2010 року, «Лучанінов проти України» від 09.06.2011 року, «Зайцев проти Латвії» заява № 65022/01, пп.55 та 56, ECHR 2007-ІХ). Питанням визначення критеріїв, згідно з якими правопорушення можна вважати незначним, присвячена пояснювальна записка до Протоколу № 7 ЄСПЛ (ратифіковано Законом N 475/97-ВР від 17.07.97 року), в якій зазначено, що при вирішенні питання про визнання правопорушення незначним важливим критерієм є те, чи карається воно позбавленням волі чи ні ( п.21 Пояснювальної доповіді до Протоколу № 7 до Конвенції).
Посилання апелянта про застосування норм Кримінального процесуального кодексу України для розгляду заяви про перегляд за нововиявленими обставинами постанови у справі про адміністративне правопорушення, виходячи з аналогії закону, є безпідставним, оскільки зазначені норми КПК України регулюють провадження виключно щодо кримінальних справ (постановлених ухвал та вироків), тоді як Главою 24 Кодексу України про адміністративні правопорушення передбачено спеціальний порядок перегляду судових рішень, які набрали законної сили, тому застосування аналогії у цьому випадку є недоречним.
Повноваження суду при розгляді конкретної справи визначені відповідним процесуальним законом, зокрема у справах про адміністративні правопорушення - КУпАП, який містить норми як матеріального, так і процесуального права.
Іншого порядку перегляду судових рішень по справах про адміністративне правопорушення, у тому числі за нововиявленими обставинами, чинним законодавством не передбачено.
Переконливих доводів апеляційної скарги, які б вказували на істотні порушення, які є безумовною підставою для скасування рішення суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції не вбачає.
Враховуючи викладене, апеляційний суд дійшов висновку про те, що постанова Київського апеляційного суду від 11 листопада 2024 року, якою постанову Соломянського районного суду м. Києва від 07 жовтня 2024 року скасовано та ухвало нову якою ОСОБА_2 визнанно винним у вчиненні адміністративної відповідальності за ст. 472 МКУ, з огляду на вищевикладене суд дійшов висновку про те, що заява представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 про перегляд постанови Київського апеляційного суду від 11 листопада 2024 року про визнання винним ОСОБА_2 у вчиненні правопорушення, передбаченого ст. 472 МК України підлягає залишенню без задоволення.
На підставі викладеного, керуючись ст. 294 КпАП України, суд, -

П О С Т А Н О В И В :

Заяву представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 про перегляд постанови Київського апеляційного суду від 11 листопада 2024 року за нововиявленими обставинами у адміністративній справі про визнання ОСОБА_2 винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 472 МК України, - залишити без задоволення.
Постанову Київського апеляційного суду від 11 листопада 2024 року залишено без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили негайно після її винесення, є остаточною й оскарженню не підлягає.

Суддя