ПІВНІЧНО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
33601 , м. Рівне, вул. Яворницького, 59

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
21 травня 2026 року   Справа № 906/1634/25 

Північно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: 
головуючий суддя Мамченко Ю.А., суддя Хабарова М.В. ,  суддя Петухов М.Г. 

секретар судового засідання Кульчин Д.А.

за участю представників сторін:
позивача: Грабовська Н.М.
відповідача: не з`явився

розглянувши апеляційну скаргу позивача Звягельської міської ради на ухвалу Господарського суду Житомирської області від 10.03.2026 року у справі №906/1634/25 (суддя Машевська О.П.)

за позовом Звягельської міської ради
до Стриївської сільської ради
про визнання протиправним та скасування рішення Стриївської сільської ради від 21.01.2025 року, зобов`язання вчинити дії
ВСТАНОВИВ:
Ухвалою Господарського суду Житомирської області від 10.03.2026 року закрито провадження у справі №906/1634/25 за позовом Звягельської міської ради до Стриївської сільської ради про визнання протиправним та скасування рішення Стриївської сільської ради від 21.01.2025 року, зобов`язання вчинити дії, оскільки спір не підлягає вирішенню в порядку господарського судочинства.
Не погоджуючись із ухвалою Звягельська міська рада подала скаргу до Північно-західного апеляційного господарського суду, в якій просить поновити пропущений строк на оскарження, скасувати ухвалу Господарського суду Житомирської області від 10.03.2026 року у даній справі та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.
Обґрунтовуючи скаргу позивач зазначає, суд першої інстанції суд безпідставно не врахував, що у даному випадку, закриваючи провадження у справі, Господарський суд Житомирської області позбавив Звягельську міську раду на захист охоронюваних законом інтересів, правом розпорядження землями розташованих в межах відповідного населеного пункту, якими Звягельська міська рада наділена в силу закону.
Апелянт звертає увагу, що відмова Стриївської сільської ради у погодженні меж рішенням від 21.01.2025 року є протиправнм, оскільки суперечать чинному законодавству та порушує законні права Звягельської міської ради на землі, які в силу закону є власністю її територіальної громади.
Крім того, ухвалою Житомирського окружного адміністративного суду від 05.05.2025 року у справі №240/12219/25 Звягельській міській раді відмовлено у відкритті провадження про скасування рішення Стриївської сільської ради та зобов`язання погодити межі громади. Адміністративний суд дійшов висновку, що оскільки наслідком рішення є набуття або втрата речових прав на землю, спір має приватноправовий характер і підлягає розгляду за правилами господарського чи цивільного судочинства залежно від суб`єктного складу.
Натомість вказане не було враховано судом першої інстанції, а тому, на думку апелянта, оскаржувана ухвала підлягає скасуванню, а справу належить направити до Господарського суду Житомирської області для розгляду.
Автоматизованою системою документообігу суду визначено колегію суддів у складі: головуюча суддя Мамченко Ю.А., суддя Петухов М.Г., суддя Хабарова М.В.
Ухвалою Північно-західного апеляційного господарського суду від 22.04.2026 року поновлено строк на оскарження ухвали та відкрито апеляційне провадження за скаргою Звягельської міської ради. Розгляд апеляційної скарги призначено на 18.05.2026 року.
Ухвалою від 18.05.2026 року розгляд справи відкладено на 21.05.2026 року.
Крім того, ухвалою від 19.05.2026 року задоволено клопотання позивача про участь його представника в судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів.
У судових засіданнях апеляційної інстанції 18.05.2026 року та 21.05.2026 року представник скаржника підтримав апеляційну скаргу в повному обсязі та просив скасувати рішення суду першої інстанції. 
Відповідач не забезпечив явку свого представника у призначені судові засідання апеляційної інстанції, причин неявки суду не повідомили, проте така неявка не перешкоджає розгляду справи, присутність представників сторін не визнавалась обов`язковою, а матеріалів справи достатньо для розгляду скарги по суті.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, розглянувши матеріали справи, доводи в обґрунтування апеляційної скарги, в межах вимог, передбачених ст.269 ГПК України, перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції обставин справи та доказів на їх підтвердження, а також правильність застосування судом першої інстанції норм процесуального права, колегія суддів Північно-західного апеляційного господарського суду встановила наступне.
Як вбачається із матеріалів справи, 12.12.2025 року до Господарського суду Житомирської області через підсистему «Електронний суд» надійшла позовна заява Звягельської міської ради до Стриївської сільської ради про:
- визнання протиправним та скасування рішення Стриївської сільської ради від 21.01.2025 року №VIII/2025/31-22 про відмову у погодженні меж території Звягельської міської територіальної громади Звягельського району Житомирської області;
- визнання погодженими, встановленими та такими, що відповідають Постанові Верховної Ради України від 17.06.2014 року №1503-VII «Про зміну і встановлення меж міста Новоград-Волинський і Новоград-Волинського району Житомирської області», розпорядженню Кабінету Міністрів України від 12.06.2020 року №711-р «Про визначення адміністративних центрів та затвердження територій територіальних громад Житомирської області» межі Звягельської територіальної громади з межами Стриївської сільської територіальної громади.
Підставами позову Звягельська міська рада визначила порушення таким рішенням Стриївської сільської ради ст.ст. 12, 46-1, 80, 83 ЗК України, ч.3 ст.60 Закону України «Про місцеве самоврядування», постанови ВРУ від 17.06.2014 року №1503-VII «Про зміну і встановлення меж міста Новоград-Волинський і Новоград-Волинського району Житомирської області», розпорядження КМУ від 12.06.2020 року №711-р «Про визначення адміністративних центрів та затвердження територій територіальних громад Житомирської області».
Крім того, з матеріалів справи вбачається, що Житомирський окружний адміністративний суд ухвалою від 05.05.2025 року у справі №240/12219/25 відмовив у відкритті провадження за позовом Звягельської міської ради до Стриївської сільської ради про визнання протиправним та скасування рішення Стриївської сільської ради від 21.01.2025 року №VІІІ/2025/31-22 про відмову у погодженні меж території Звягельської міської територіальної громади Звягельського району Житомирської області й зобов`язати Стриївську сільську раду погодити межі території Звягельської міської територіальної громади Звягельського району Житомирської області з тих підстав, що в результаті прийнятого рішення суб`єкта владних повноважень особа набуває або втрачає речове право на земельну ділянку, тому спір стосується приватноправових відносин і підлягає розгляду за правилами цивільного або господарського судочинства залежно від суб`єктного складу. 
Господарський суд Житомирської області ухвалою від 01.01.2026 року відкрив провадження у справі №906/1634/25 за правилами загального позовного провадження. 
Як вже зазначалось, ухвалою від 10.03.2026 року Господарський суд Житомирської області закрив провадження у справі №906/1634/25.
Ухвала вмотивована тим, що у процедурі встановлення (зміни) меж адміністративно-територіальної одиниці виділено окремо стадію погодження відповідного проекту та стадію прийняття рішення про встановлення (зміну) таких меж та відповідно затвердження проекту землеустрою. При цьому, саме рішення про встановлення (зміну) меж адміністративно-територіальної одиниці, яке одночасно є рішенням про затвердження проекту землеустрою щодо встановлення (зміни) меж адміністративно-територіальної одиниці, є тим рішенням, яке завершує зазначену процедуру та безпосередньо впливає на межі адміністративно-територіальної одиниці.
Натомість спір у цій справі, не є господарським ані за суб`єктним складом правовідносин, ані за підставами і предметом позову, ані за характером спірних матеріальних правовідносин. Така позиція Господарського суду підтверджується усталеною практикою адміністративних судів.
Акти, прийняті суб`єктами владних повноважень, дії, вчинені ними під час здійснення управлінських функцій, а також невиконання повноважень, установлених законодавством (бездіяльність), можуть бути оскаржені до суду відповідно до статті 55 Конституції України. Для реалізації кожним конституційного права на оскарження рішень, дій чи бездіяльності вказаних суб`єктів у сфері управлінської діяльності в Україні утворено систему адміністративних судів.
Враховуючи вищевикладені обставини справи, колегія суддів Північно-західного апеляційного господарського суду вважає за необхідне зазначити наступне.
Статтею 1291 Конституції України встановлено, що суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.
Згідно зі статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського Суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. За приписами пункту 1 статті 6 Конвенції «кожен має право на справедливий розгляд його справи судом, який вирішить спір щодо його прав і обов`язків цивільного характеру».
Конституційний Суд України констатував, що «частину 1 статті 55 Конституції України треба розуміти так, що кожному гарантується захист прав і свобод у судовому порядку. Суд не може відмовити у правосудді, якщо громадянин України, іноземець, особа без громадянства вважають, що їх права і свободи порушені або порушуються, створено або створюються перешкоди для їх реалізації або мають місце інші ущемлення прав та свобод» (п.1 резолютивної частини Рішення від 25.12.1997 року №9-зп); «Конституція України гарантує кожному судовий захист його прав у межах конституційного, цивільного, господарського, адміністративного і кримінального судочинства України» (абз.3 п.4 мотивувальної частини Рішення від 07.05.2002 року №8-рп/2002); «в контексті статті 55 Конституції України органи судової влади можуть здійснювати функцію захисту майнових і немайнових прав та охоронюваних законом інтересів фізичних та/або юридичних осіб у сфері цивільних і господарських правовідносин» (абз.4 п.4 мотивувальної частини Рішення від 10.01.2008 року №1-рп/2008).
Під доступом до правосуддя згідно зі стандартами Європейського суду з прав людини розуміють можливість особи безперешкодно отримати судовий захист та доступ до незалежного і безстороннього вирішення спорів за встановленою процедурою на засадах верховенства права.
Відповідно до ч.ч.1-5 ст.236 ГПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню господарського судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Згідно з приписами ч.ч.1,2 ст.269 ГПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Предметом апеляційного перегляду є ухвала про закриття провадження у справі на підставі п.1 ч.1 ст.231 ГПК України у зв`язку з тим, що спір не підлягає вирішенню в порядку господарського судочинства.
Відповідно до ч.2 ст.231 ГПК України, якщо провадження у справі закривається з підстави, встановленої пунктом 1 частини 1 цієї статті, суд повинен роз`яснити позивачеві, до юрисдикції якого суду віднесено розгляд справи. Суд апеляційної або касаційної інстанції повинен також роз`яснити позивачеві про наявність у нього права протягом десяти днів з дня отримання ним відповідної постанови звернутися до суду із заявою про направлення справи за встановленою юрисдикцією, крім випадків об`єднання в одне провадження кількох вимог, які підлягають розгляду в порядку різного судочинства. Заява подається до суду, який прийняв постанову про закриття провадження у справі.
Згідно з положеннями ст.15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
Право кожної особи на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу закріплено ст.16 ЦК України.
Згідно з частинами першою, другою статті 2 ГПК України завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних зі здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням господарського судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.
Відповідно до частин 1, 2 статті 4 ГПК України право на звернення до господарського суду в установленому цим Кодексом порядку гарантується. Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи у господарському суді, до юрисдикції якого вона віднесена законом. Юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.
Порушенням вважається такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилося або зникло як таке; порушення права пов`язано з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково.
Позивач, тобто особа, яка подала позов, реалізуючи своє право на судовий захист, визначає зміст свого порушеного права або охоронюваного законом інтересу та обґрунтовує підстави позову, зважаючи на власне суб`єктивне уявлення про порушення, невизнання чи оспорювання своїх прав або охоронюваних законом інтересів, а також визначає спосіб захисту такого права.
У свою чергу, суд перевіряє доводи позивача і, залежно від встановленого, вирішує питання про наявність чи відсутність підстав для правового захисту. Вирішуючи спір, суд надає об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу, а також визначає, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача.
У постанові від 09.02.2022 року у справі №910/6939/20 Велика Палата Верховного Суду вказувала, що правом на звернення до суду за захистом наділена особа у разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів. При цьому суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.
Верховний Суд констатує, що право на розгляд справи означає право особи звернутися до суду та право на те, що його справа буде розглянута та вирішена судом, до підсудності якого вона віднесена. Особі має бути забезпечена можливість реалізувати вказані права без будь-яких перепон чи ускладнень. Здатність особи безперешкодно отримати судовий захист є змістом поняття доступу до правосуддя.
Велика Палата Верховного Суду в постанові від 18.01.2023 року у справі №170/129/21 зазначила, що в рішенні «Меньшакова проти України» (Menshakova v. Ukraine, заява №377/02) від 08.04.2010 року ЄСПЛ виклав конвенційні стандарти стосовно доступу до суду: «Суд повторює, що п.1 статті 6 гарантує кожному право на звернення до суду з позовом щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. Таким чином, він втілює в собі «право на суд», яке, згідно з практикою Суду, включає в себе не тільки право ініціювати провадження, але й право розраховувати на «розгляд» спору судом (рішення у справі «Кутіч проти Хорватії» (Kutic v. Croatia), заява №48778/99, п.25, ЄСПЛ 2002-ІІ).
Право на отримання судового захисту означає, що суб`єкт має право звернутися до суду та матиме право на те, що його справа буде розглянута та вирішена судом. Можливість реалізувати вказані права повинна бути забезпечена кожній особі без будь-яких дискримінаційних перепон чи занадто формалізованих ускладнень.
Порядок звернення до господарського суду, а також здійснення судового провадження у господарській справі регламентовано відповідними нормами процесуального права - ГПК України.
Відповідно до пунктів 4, 5 частини третьої статті 162 ГПК України позовна заява повинна містити: зміст позовних вимог: спосіб (способи) захисту прав або інтересів, передбачений законом чи договором, або інший спосіб (способи) захисту прав та інтересів, який не суперечить закону і який позивач просить суд визначити у рішенні; якщо позов подано до кількох відповідачів - зміст позовних вимог щодо кожного з них; виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги; зазначення доказів, що підтверджують вказані обставини; правові підстави позову.
З указаних пунктів статті 162 ГПК України вбачається, що позивач у позові повинен зазначити зміст позовних вимог, обставин, якими він обґрунтовує ці вимоги, а також правові підстави позову.
Разом з цим, критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин у їх сукупності. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ.
Юрисдикція господарських судів визначена статтею 20 ГПК України, за змістом, зокрема, пунктів 1, 3, 4, частини 1 якої господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають у зв`язку зі здійсненням господарської діяльності, та інші справи у визначених законом випадках, зокрема, справи у спорах, що виникають з корпоративних відносин, в тому числі у спорах між учасниками (засновниками, акціонерами, членами) юридичної особи або між юридичною особою та її учасником (засновником, акціонером, членом), у тому числі учасником, який вибув, пов`язані зі створенням, діяльністю, управлінням або припиненням діяльності такої юридичної особи, крім трудових спорів; справи у спорах, що виникають з правочинів щодо акцій, часток, паїв, інших корпоративних прав в юридичній особі, крім правочинів у сімейних та спадкових правовідносинах; справи у спорах щодо права власності чи іншого речового права на майно (рухоме та нерухоме, в тому числі землю), реєстрації або обліку прав на майно, яке (права на яке) є предметом спору, визнання недійсними актів, що порушують такі права, крім спорів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем, та спорів щодо вилучення майна для суспільних потреб чи з мотивів суспільної необхідності, а також справи у спорах щодо майна, що є предметом забезпечення виконання зобов`язання, сторонами якого є юридичні особи та (або) фізичні особи - підприємці.
Положення статті 20 цього Кодексу передбачають визначення юрисдикції господарських судів у справі як за суб`єктним, так і за предметним критерієм. Отже, визначення юрисдикції цієї справи залежить від змісту права, на захист якого позивач подав позов.
Згідно зі статтею 13 Конвенції кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.
ЄСПЛ неодноразово встановлював порушення Україною Конвенції через наявність юрисдикційних конфліктів між національними судами. Так, у рішенні від 09.12.2010 року у справі «Буланов та Купчик проти України» (заяви №7714/06 та №23654/08) ЄСПЛ встановив порушення пункту 1 статті 6 Конвенції щодо відсутності у заявників доступу до суду касаційної інстанції з огляду на те, що відмова Вищого адміністративного суду України розглянути касаційні скарги заявників всупереч ухвалам Верховного Суду України не тільки позбавила заявників доступу до суду, але й знівелювала авторитет судової влади. Крім того, ЄСПЛ указав, що держава має забезпечити наявність засобів для ефективного та швидкого вирішення спорів щодо судової юрисдикції (пункти 27, 28, 38, 40).
У рішенні від 21.12.2017 року у справі «Шестопалова проти України» (заява №55339/07) ЄСПЛ зробив висновок, що заявник була позбавлена права на доступ до суду всупереч пункту 1 статті 6 Конвенції, оскільки національні суди надавали їй суперечливі роз`яснення щодо юрисдикції, відповідно до якої позов заявника мав розглядатися у судах України, а Вищий адміністративний суд України не виконав рішення Верховного Суду України щодо розгляду позову заявника за правилами адміністративного судочинства (пункти 13, 18, 24).
Як стверджено матеріалами справи, Житомирський окружний адміністративний суд ухвалою від 05.05.2025 року у справі №240/12219/25 відмовив у відкритті провадження за позовом Звягельської міської ради до Стриївської сільської ради про визнання протиправним та скасування рішення Стриївської сільської ради від 21.01.2025 року №VІІІ/2025/31-22 про відмову у погодженні меж території Звягельської міської територіальної громади Звягельського району Житомирської області й зобов`язати Стриївську сільську раду погодити межі території Звягельської міської територіальної громади Звягельського району Житомирської області
При цьому, ухвалою від 10.03.2026 року Господарський суд Житомирської області закрив провадження у справі №906/1634/25, оскільки спір у цій справі, не є господарським ані за суб`єктним складом правовідносин, ані за підставами і предметом позову, ані за характером спірних матеріальних правовідносин.
Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що закриття провадження у господарському судочинстві за аналогічними вимогами позивача поставить під загрозу сутність гарантованих Конвенцією прав позивача на доступ до суду та на ефективний засіб юридичного захисту, оскільки непослідовність національних судів створила позивачеві перешкоди у реалізації права на судовий захист. З огляду на наведену аргументацію та пріоритет забезпечення принципу правової визначеності є підстави для висновку, що розгляд цього спору має завершитися за правилами господарського судочинства.
Отже, зважаючи на існування юрисдикційного конфлікту, з метою забезпечення права позивача на доступ до суду та на ефективний засіб юридичного захисту, колегія суддів вважає, що ця справа має бути розглянута за правилами господарського судочинства лише тому, що позивачу має бути забезпечено доступ до правосуддя, навіть в іншому, ніж це передбачено законом, судочинстві, оскільки перешкоди до розгляду в належному (адміністративному) судочинстві виникли у зв`язку з процесуальною діяльністю суду. Аналогічні висновки містяться у постановах Великої Палати Верховного Суду від 12.12.2018 року у справах №490/9823/16-ц і №761/12676/17, від 27.03.2019 року у справі №766/10137/17, від 02.02.2021 року у справі №906/1308/19, а також у постановах Верховного Суду від 27.05.2020 року у справі №308/11052/18, від 20.01.2021 року у справі №278/3458/18, від 29.03.2023 року у справі №638/5047/21.
Колегія суддів вважає обґрунтованими доводи скаржника стосовно обмеження його права на суд та доступ до суду, оскільки, з огляду на обставин справи та приписи п.2 ч.1 ст.170 КАС України, позивач вичерпав право на судовий захист в суді адміністративної юрисдикції за заявленим позовом. Зважаючи на викладене та пріоритет забезпечення принципу правової визначеності, є підстави для висновку, що розгляд цього спору має завершитися за правилами господарського судочинства з метою створення умов для ефективної реалізації права позивача на доступ до правосуддя.
Враховуючи викладене, апеляційну скаргу слід задовольнити, оскаржувану ухвалу скасувати, а справу направити для продовження розгляду до місцевого господарського суду.
З урахуванням усього вищевикладеного та встановлених фактичних обставин справи, зважаючи на повноваження та законодавчо визначені механізми, які мають бути застосовані в процесі судового розгляду у господарських справах, доводи скаржника, наведені ним в апеляційній скарзі є обґрунтованими та знайшли своє підтвердження, а тому колегія суддів дійшла висновку про наявність правових підстав для задоволення апеляційної скарги позивача.
З мотивів зазначених вище, колегія суддів вважає, що наявні всі підстави для задоволення апеляційної скарги та скасування ухвали суду першої інстанції з підстав ст.277 ГПК України через неправильне застосування норм процесуального права та невідповідність обставинам справи висновків, викладених в ухвалі, що призвело до постановлення незаконного судового рішення.
Керуючись ст.ст.34, 86, 232, 233, 240, 275, 277, 282, 284 Господарського процесуального кодексу України, суд
ПОСТАНОВИВ:
1. Апеляційну скаргу Звягельської міської ради на ухвалу Господарського суду Житомирської області від 10.03.2026 року у справі №906/1634/25 задовольнити.
2. Ухвалу Господарського суду Житомирської області від 10.03.2026 року у справі №906/1634/25 скасувати.
3. Справу №906/1634/25 повернути до господарського суду Житомирської області для продовження розгляду.
4. Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення і може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду у порядку та строк, передбачений ст.286-291 Господарського процесуального кодексу України.

Повна постанова складена "27" травня 2026 р.

Головуючий суддя Мамченко Ю.А. 

Суддя   Хабарова М.В. 

Суддя   Петухов М.Г.