УХВАЛА

08 червня 2026 року 
м. Київ

cправа № 924/1143/24 
Верховний Суд у складі судді Касаційного господарського суду Рогач Л. І.,
перевіривши матеріали касаційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю "Віто Енерджи"
на рішення Господарського суду Хмельницької області від 11.02.2026
та постанову Північно-західного апеляційного господарського суду від 19.05.2026
у справі за позовом заступника керівника Хмельницької обласної прокуратури в інтересах держави в особі Хмельницької міської ради
до 1) Хмельницького комунального підприємства "Міськсвітло" Хмельницької міської ради, 2) Товариства з обмеженою відповідальністю "Віто Енерджи"
про визнання недійсними додаткових угод до договору про постачання електричної енергії та стягнення 1 831 306,22 грн,
ВСТАНОВИВ:
Заступник керівника Хмельницької обласної прокуратури (далі - Прокурор) звернувся до суду в інтересах держави в особі Хмельницької міської ради з позовом до Хмельницького комунального підприємства "Міськсвітло" та до Товариства з обмеженою відповідальністю "Віто Енерджи" (далі - скаржник, відповідач-2, ТОВ "Віто Енерджи"), в якому просив визнати недійсними додаткові угоди від 01.02.2022 № 2, від 02.02.2022 № 3, від 05.09.2022 № 7, від 06.09.2022 № 8 та від 29.09.2022 № 9 до договору про постачання електричної енергії від 31.12.2021 № 3112К (далі - Договір), укладеного між сторонами; стягнути з ТОВ "Віто Енерджи" кошти в сумі 1 831 306,22 грн, перераховані за товар, який не отримано відповідно до умов договору про постачання електричної енергії від 31.12.2021 № 3112К.
В обґрунтування позову Прокурор зазначив, що додатковими угодами від 01.02.2022 № 2 та від 02.02.2022 № 3 зміна ціни в Договорі після виконання продавцем зобов`язання з передачі товару у власність покупця, тобто до фактично вже спожитого обсягу електричної енергії, що не відповідає вимогам закону. Водночас, як вказав Прокурор, додатковими угодами від 05.09.2022 № 7, від 06.09.2022 № 8 та від 29.09.2022 № 9 збільшено ціну на одиницю електроенергії на 33,4 % у порівнянні із ціною, що була визначена у Договорі (зі змінами відповідно до додаткової угоди від 10.01.2022 № 1 до Договору) та зменшено загальний обсяг постачання товару за договором без дотримання сторонами підстав укладання таких угод, визначених частиною п`ятою статті 41 Закону України "Про публічні закупівлі". Отримана відповідачем за наслідками безпідставного збільшення ціни товару оплата за товар, який не був поставлений, підлягає стягненню на користь позивача в порядку статті 1212 Цивільного кодексу України. 
В обґрунтування подання позову прокуратурою Прокурор зазначав, що уповноважений орган (Хмельницька міська рада) надані йому повноваження належним чином не використав, не звернувся до суду за захистом прав територіальної громади та стягнення грошових коштів.
Господарський суд Хмельницької області рішенням від 11.02.2026, залишеним без змін постановою Північно-західного апеляційного господарського суду від 19.05.2026, позов задовольнив. 
Суд першої інстанції встановив, що оспорюваними додатковими угодами до Договору зі змінами ціни за одиницю товару - електричну енергії за 1 кВт/год загалом збільшено з 3,59 грн до 4,79 грн, що призвело до значного підвищення ціни, а саме на 33,4 % у порівнянні з істотними умовами основного Договору (із змінами відповідно до додаткової угоди від 10.01.2022 № 1), з одночасним зменшенням обсягів її постачання з 5 500 000 кВт/год до 3 850 898 кВт/год (- 29,98 %). Водночас зауважив, що, підписавши Договір, відповідач взяв на себе зобов`язання щодо його виконання на передбачених умовах Договору, зокрема, у частині здійснення поставки за цінами, визначеними у Договорі.
Суд апеляційної інстанції вказав, що ТОВ "Віто Енерджи" на підтвердження підвищення ціни електричної енергії та наявності коливання ціни такого товару на ринку, а відтак і підстав для укладення оспорюваних додаткових угод від 01.02.2022 № 2, від 02.02.2022 № 3, надав довідки про розгорнуте порівняння середньозважених цін на ринку електричної енергії від 11.01.2022, 24.01.2022, складені самим же постачальником. Такі ж довідки відповідач-2 надав на підтвердження підвищення ціни електричної енергії для укладення додаткових угод від 05.09.2022 № 7, від 06.09.2022 № 8, від 29.09.2022 № 9.
Аналізуючи та оцінюючи зміст вказаних довідок, наданих на підтвердження коливання ціни електричної енергії на ринку, та враховуючи, що для обґрунтування підвищення ціни ТОВ "Віто Енерджи" на власний розсуд обирало періоди для порівняння середніх цін на електричну енергію, колегія суддів суду апеляційної інстанції вважає, що дослідження таких періодів та відповідних цін не відображає їх об`єктивної та реальної динаміки, а відтак не може бути належним обґрунтуванням висновку про коливання цін у бік збільшення. Крім того, у наданих документах відсутні докази на підтвердження пропорційного зростання ціни товару на ринку.
Як вказав суд апеляційної інстанції, будь-яких інших належних та допустимих доказів у розумінні статті 76, 77 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) на обґрунтування факту коливання ціни на електричну енергію на ринку у бік збільшення відповідач-2 суду не надав.
Колегія суддів суду апеляційної інстанції погодилася з висновком суду першої інстанції, що за встановлених обставин справи оспорювані додаткові угоди від 01.02.2022 № 2, від 02.02.2022 № 3, від 05.09.2022 № 7, від 06.09.2022 № 8, від 29.09.2022 № 9 до Договору суперечать нормам Цивільного кодексу України та Закону України "Про публічні закупівлі", а тому підлягають визнанню недійсними відповідно до статей 203, 215 Цивільного кодексу України.
Також суд апеляційної інстанції вказав, що з огляду на те, що оспорювані додаткові угоди є недійсними та не породжують правових наслідків, правовідносини між споживачем та постачальником щодо ціни електричної енергії, поставленої за договором, мали регулюватись основним Договором з урахуванням додаткової угоди від 01.01.2022 № 1, то грошові кошти у сумі 1 831 306,22 грн, які є такими, що були безпідставно одержані ТОВ "Віто Енерджи" і підстава їх набуття відпала, мають бути повернуті Хмельницькій міській раді.
ТОВ "Віто Енерджи" через підсистему "Електронний суд" звернулося до Верховного Суду з касаційною скаргою на рішення Господарського суду Хмельницької області від 11.02.2026 та постанову Північно-західного апеляційного господарського суду від 19.05.2026, у якій просить, зокрема, зупинити виконання оскаржуваних судових рішень, скасувати оскаржувані судові рішення та направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції.
Статтею 290 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) встановлені вимоги до форми і змісту касаційної скарги.
Верховний Суд перевірив форму і зміст касаційної скарги та дійшов висновку про залишення її без руху з огляду на таке.
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 287 ГПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, інтереси та (або) обов`язки, мають право подати касаційну скаргу на рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду апеляційної інстанції, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті.
Згідно із частиною другою статті 287 ГПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 1, 4 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно в таких випадках:
1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;
2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;
3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;
4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 310 цього Кодексу.
Відповідно до пункту 5 частини другої статті 290 ГПК України у касаційній скарзі повинно бути зазначено підставу (підстави), на якій (яких) подається касаційна скарга, з визначенням передбаченої (передбачених) статтею 287 цього Кодексу підстави (підстав).
У разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 287 цього Кодексу в касаційній скарзі зазначається постанова Верховного Суду, в якій викладено висновок про застосування норми права у подібних правовідносинах, що не був врахований в оскаржуваному судовому рішенні.
У разі подання касаційної скарги на підставі пункту 2 частини другої статті 287 цього Кодексу в касаційній скарзі зазначається обґрунтування необхідності відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду.
Отже, з огляду на зміст наведених вимог процесуального закону при касаційному оскарженні судових рішень у випадках, передбачених пунктами 1- 3 частини другої статті 287 ГПК України, касаційна скарга має містити: 
пункт 1 - формулювання висновку щодо застосування норми права із зазначенням цієї норми права з викладенням правовідносин, у яких ця норма права застосована, а також покликання на постанови Верховного Суду, в яких зроблено інший (який саме) висновок щодо застосування цієї ж норми права та в яких правовідносинах; 
пункт 2 - обґрунтування необхідності відступлення від висновку щодо застосування норми права, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні, із зазначенням такого правового висновку, описом правовідносин та мотивів такого обґрунтування відступлення; 
пункт 3 - зазначення норми права, щодо якої відсутній висновок про її застосування, із конкретизацією правовідносин, в яких цей висновок відсутній.
Оскаржуючи в касаційному порядку судові рішення на підставі пункту 4 частини другої статті 287 ГПК України, необхідно зазначити, яке саме процесуальне порушення з передбачених частинами першою, третьою статті 310 цього Кодексу призвело до прийняття незаконного судового рішення. При цьому необхідно враховувати, що за змістом пункту 1 частини третьої статті 310 ГПК України відкриття касаційного провадження через недослідження зібраних у справі доказів можливе лише за умови висновку про обґрунтованість заявлених у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження, передбачених пунктами 1- 3 частини другої статті 287 цього Кодексу.
Скаржник у касаційній скарзі посилається на пункти 1, 3 частини другої статті 287 ГПК України та зазначає, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 1, 4 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно в таких випадках: якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку, якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах.
Також відповідач-2 посилається на пункт 1 частини третьої статті 310 ГПК України та зазначає, що підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, на які посилається скаржник у касаційній скарзі, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази, за умови висновку про обґрунтованість заявлених у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження, передбачених пунктами 1, 2, 3 частини другої статті 287 цього Кодексу.
Однак, у тексті касаційної скарги скаржник жодним чином не обґрунтовує підстави касаційного оскарження судових рішень у випадку, передбаченому пунктом 3 частини другої статті 287 ГПК України (відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах), не вказує, який висновок Суд має сформувати щодо застосування норм права, та щодо яких саме норм права відсутній висновок Верховного Суду з огляду на подібність правовідносин. 
Водночас ТОВ "Віто Енерджи" вказує на необхідність відступу від висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеного у постановах від 24.01.2024 у справі № 922/2321/22 та від 21.11.2025 у справі № 920/19/24, однак не наводить достатніх мотивів для такого відступу незалежно від обставин конкретної справи та зібраних у ній доказів. 
Суд зазначає, що у разі подання касаційної скарги у випадку, передбаченому пунктом 3 частини другої статті 287 ГПК України (відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах), скаржник повинен чітко вказати, яку саме норму права судами першої та (або) апеляційної інстанцій було застосовано неправильно, а також обґрунтувати, у чому полягає помилка судів при застосуванні відповідної норми права та як, на думку скаржника, відповідна норма повинна застосовуватися у спірних правовідносинах.
Зміст зазначеної процесуальної норми свідчить про те, що вона спрямована на формування єдиної правозастосовчої практики шляхом висловлення Верховним Судом висновків щодо питань застосування тих чи інших норм права, які регулюють певну категорію правовідносин та підлягають застосуванню господарськими судами під час вирішення спору.
Верховний Суд зауважує, що для спростування будь-якого висновку, наведеного в оскаржуваних судових рішеннях, скаржник має навести не особисті міркування щодо законності та обґрунтованості цих судових рішень, а довести, який саме висновок Верховного Суду щодо застосування якої саме норми права у подібних правовідносинах не був врахований судами попередніх інстанцій з урахуванням встановлених ними обставин справи, від якого висновку необхідно відступити з наведенням обґрунтування такої необхідності та/або який висновок сформувати (пункт 183 постанови Верховного Суду у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 03.11.2023 у справі № 918/686/21).
Водночас формування правового висновку не може ставитися в пряму залежність від обставин конкретної справи та зібраних у ній доказів і здійснюватися поза визначеними ГПК України межами розгляду справи судом касаційної інстанції.
Колегія суддів зазначає, що скаржник у касаційній скарзі більшою мірою викладає обставини справи, зазначає про свою незгоду з оцінкою судами попередніх інстанцій доказів у справі, та встановленими фактичними обставинами справи, а доводи касаційної скарги в частині обґрунтування підстав (підстави), на якій (яких) подається касаційна скарга з визначенням передбаченої (передбачених) статтею 287 цього Кодексу підстави (підстав), є суперечливими та непослідовними.
Верховний Суд наголошує, що скаржник повинен усвідомлювати, що зазначення будь-яких із визначених пунктами 1- 4 частини другої статті 287 ГПК України випадків потребує належних, фундаментальних обґрунтувань, оскільки в іншому разі буде порушено принцип правової визначеності. 
Водночас Верховний Суд не наділений повноваженнями доповнювати касаційну скаргу міркуваннями, які скаржник не навів у її тексті, або самостійно визначати конкретну підставу касаційного оскарження судових рішень.
Крім того, Верховний Суд звертає увагу, що аргументи щодо невстановлення обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, та недослідження судами доказів у справі мають узгоджуватися з межами розгляду справи судом касаційної інстанції, що визначені у статті 300 ГПК України.
За таких обставин касаційна скарга не може бути прийнята до розгляду та підлягає залишенню без руху.
Згідно із частиною другою статті 292 ГПК України у разі, якщо касаційна скарга оформлена з порушенням вимог, встановлених статтею 290 цього Кодексу, застосовуються положення статті 174 цього Кодексу, про що суддею постановляється відповідна ухвала.
Відповідно до частини другої статті 174 ГПК України в ухвалі про залишення позовної заяви без руху зазначаються недоліки позовної заяви, спосіб і строк їх усунення, який не може перевищувати десяти днів з дня вручення ухвали про залишення позовної заяви без руху.
Отже, для усунення недоліків касаційної скарги ТОВ "Віто Енерджи" необхідно виконати вимоги частини другої статті 287 ГПК України та пункту 5 частини другої статті 290 ГПК України і узгодити доводи касаційної скарги з підставами касаційного оскарження судових рішень у виключних випадках, встановлених частиною другою статті 287 ГПК України, чітко і однозначно зазначити відповідні випадки касаційного оскарження, визначені у конкретних пунктах частини другої статті 287 ГПК України, обґрунтувати їх з урахуванням вказаного у цій ухвалі. 
Керуючись статтями 174, 234, 235, 287, 290, 292 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд
УХВАЛИВ:
1. Касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Віто Енерджи" на рішення Господарського суду Хмельницької області від 11.02.2026 та постанову Північно-західного апеляційного господарського суду від 19.05.2026 у справі № 924/1143/24 залишити без руху.
2. Встановити строк для усунення недоліків касаційної скарги протягом десяти днів з дня вручення цієї ухвали.
3. Заяву про усунення недоліків касаційної скарги з доданими документами направити іншим учасникам справи з урахуванням положень статті 42 Господарського процесуального кодексу України та надати до Верховного Суду докази про таке направлення.
4. Роз`яснити, що у разі невиконання вимог суду касаційна скарга у справі № 924/1143/24 вважатиметься неподаною та буде повернута.
Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Суддя Л. Рогач