Справа № 639/2483/26
Провадження №2/639/1468/26

РІШЕННЯ
(Заочне)
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 червня 2026 року Новобаварський районний суд міста Харкова
в складі: головуючого- судді Труханович В.В.,
за участю секретаря - Бірюк А.О.,
розглянувши в порядку загального позовного провадження у відкритому судовому засіданні в приміщенні Новобаварського районного суду міста Харкова цивільну справу №639/72483/26 за позовною заявою за позовом ОСОБА_1 до Холодногірсько-Новобаварського відділу державної виконавчої служби у місті Харкові Харківського міжрегіонального управління Міністерства юстиції про зняття арешту з майна, -

ВСТАНОВИВ:

До Новобаварського районного суду міста Харкова надійшла позовна заява ОСОБА_1 до Холодногірсько-Новобаварського відділу державної виконавчої служби у місті Харкові Харківського міжрегіонального управління Міністерства юстиції про зняття арешту з майна.
В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що вказане обтяження було накладено Жовтневим ВДВС Харківського МУЮ (правонаступником якого є Відповідач) у 2009 році. Наявність чинного арешту на все майно створює для позивача суттєві перешкоди у здійсненні права власності, зокрема щодо володіння, користування та розпорядження належним йому нерухомим майном. З метою врегулювання питання в позасудовому порядку позивач звернувся до Відповідача із заявою про зняття арешту, на що листом № 34465 від 19.03.2026 року отримав відмову. Орган ДВС зазначив, що виконавче провадження № 558/15 на виконанні не перебуває, його паперові матеріали знищено за закінченням строку зберігання, а в електронній базі даних (АСВП) будь-які відомості щодо стягувача, суми заборгованості чи виконавчого документа відсутні. З огляду на знищення архіву та неможливість ідентифікації стягувача державним органом, самостійно скасувати арешт Відповідач не має процесуальної можливості. Згідно з витягом з Єдиного реєстру боржників, записи стосовно позивача ОСОБА_1 як діючого боржника відсутні. Будь-які майнові претензії з боку потенційних стягувачів протягом тривалого часу не пред`являлися. Викладені обставини свідчать про втрату процесуальної мети обмеження та порушують права позивача, що стало підставою для звернення до суду.
Ухвалою Новобаварського районного суду міста Харкова від 26 березня 2026 року позовну заяву ОСОБА_1 до Холодногірсько-Новобаварського відділу Державної виконавчої служби у місті Харкові Харківського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України про зняття арешту з нерухомого майна залишено без руху. Надано строк для усунення недоліків.
Ухвалою Новобаварського районного суду міста Харкова від 09 квітня 2026 року позовну заяву ОСОБА_1 до невстановленої особи, в інтересах якої накладено арешт, третя особа, Холодногірсько-Новобаварський відділ Державної виконавчої служби у місті Харкові Харківського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України про зняття арешту з нерухомого майна- залишено без руху. Надано строк для усунення недоліків.
Від представника позивача надійшла позовна заява в новій редакції.
Ухвалою Новобаварського районного суду міста Харкова від 17 квітня 2026 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито загальне позовне провадження у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Холодногірсько-Новобаварського відділу державної виконавчої служби у місті Харкові Харківського міжрегіонального управління Міністерства юстиції про зняття арешту з майна.
Ухвалою Новобаварського районного суду міста Харкова від 15 травня 2026 року підготовче провадження у цивільній справі було закрито, а справу призначено до судового розгляду по суті у судовому засіданні на 08 червня 2026 року.
Позивач та його представник адвокат Федосенко Н.А., яка діє напідставі Ордеру на надання правової допомоги від 14 квітня 2026 року № 14/04-26, у судове засідання 08 не з`явилися, про дату, час і місце розгляду справи повідомлялися своєчасно та належним чином, від представника позивача надійшла заява, в якій вона позовні вимоги підтримала в повному обсязі, просила розглядати справу за її відсутності, проти ухвалення заочного рішення суду не заперечувала.
Представник відповідача у судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, заяв про відкладення розгляду справи чи відзиву на позовну заяву до суду не подавав.
У зв`язку з цим, суд, згідно вимогам ч. 4 ст. 223 та ст. ст. 280, 281 ЦПК України, вважає можливим провести заочний розгляд справи.
Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть учать у справі фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Суд, дослідивши надані стороною позивача та долучені до матеріалів справи докази, встановив наступні обставини та відповідні ним правовідносини.
Згідно ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, шляхом передбачених ст. 16 ЦК України способами.
Згідно ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.
Судом встановлено, що ОСОБА_1 , є власником нерухомого майна, а саме: 1/3 частки квартири АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 3295556363120), та співвласником квартири АДРЕСА_2 (а.с. 49).
З Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 469675093 від 24.03.2026 вбачається, що в Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна міститься запис про обтяження за № 9450563 від 01.07.2009. Обтяження накладено на підставі постанови Жовтневого відділу ДВС Харківського МУЮ від 01.07.2009 у виконавчому провадженні № 558/15; об`єкт обтяження: все нерухоме майно боржника ОСОБА_1 (а.с. 49).
ОСОБА_1 з метою отримання інформації щодо підстав накладення арешту на його нерухоме майно звернувся з заявами до Холодногірсько-Новобаварського відділу державної виконавчої служби у місті Харкові Харківського міжрегіонального управління Міністерства юстиції, Новобаварського районного суду міста Харкова, КП «Харківське міське бюро технічної інвентаризації».
Як вбачається з відповіді Холодногірсько-Новобаварського відділу державної виконавчої служби у місті Харкові Харківського міжрегіонального управління Міністерства юстиції № 34465 від 19.03.2026, що наявні у публічному реєстрі відомості щодо обтяження № 9450563 унеможливлюють ідентифікацію того, за яким саме виконавчим документом та в межах якого виконавчого провадження було накладено арешт на нерухоме майно. Органом примусового виконання підтверджено відсутність технічної та процесуальної можливості встановити особу стягувача, суму заборгованості чи номер виконавчого провадження в АСВП, у зв`язку з чим відділ позбавлений можливості самостійно скасувати зазначений арешт майна (а.с.50).
Відповідно до листа Новобаварського районного суду міста Харкова від 25.03.2026 за вих. № 08-12/118, за результатами перевірки алфавітних покажчиків за 2000-2010 роки встановити факт ухвалення Новобаварським (Жовтневим) районним судом міста Харкова будь-якого судового рішення щодо арешту нерухомого майна ОСОБА_1 не вбачається можливим (а.с. 51).
З копії листа КП «Харківське міське бюро технічної інвентаризації» від 25.03.2026 № 1177505 вбачається, що в матеріалах інвентаризаційної справи на об`єкт нерухомого майна за адресою: АДРЕСА_3 , копія постанови про накладення арешту відсутня (а.с. 52).
З копії листа (довідки) КП «Харківське міське бюро технічної інвентаризації» № 1179113 від 15.04.2026 встановлено, що в матеріалах інвентаризаційної справи на об`єкт за адресою: АДРЕСА_4 , копія постанови про відкриття виконавчого провадження № 558/15 від 01.07.2009 року також відсутня (а.с. 62).
Згідно з Витягом з Єдиного реєстру боржників від 15.04.2026, записи стосовно позивача ОСОБА_1 як чинного боржника відсутні.
Отже, судом встановлено наявність розбіжностей у відомостях щодо ідентифікації особи боржника. 
Так, у Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна зазначено про відсутність у боржника ідентифікаційного коду з релігійних переконань. Разом з тим, матеріали справи містять докази про присвоєння ОСОБА_1 реєстраційного номера облікової картки платника податків (РНОКПП НОМЕР_1 ). Наведене свідчить, що при винесенні Жовтневим відділом ДВС постанови про арешт майна у 2009 році не було належним чином здійснено процедуру ідентифікації особи боржника та допущено технічну помилку при внесенні даних до державного реєстру.
Відповідно до положень ч.1 ст.15, п.1 ч.2 ст.16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод (1950 р.), ратифікованою Законом від 17 липня 1997 р. № 475/97-ВР (далі - Конвенція), зокрема ст.1 Першого протоколу до неї (1952 р.), передбачено право кожної фізичної чи юридичної особи безперешкодно користуватися своїм майном, не допускається позбавлення особи її власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права, визнано право держави на здійснення контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.
Зазначені принципи сформульовано і в рішенні Європейського Суду з прав людини у справі «Спорронг і Лоннрот проти Швеції» (23 вересня 1982 р.), відповідно до якого суд повинен визначити, чи було дотримано справедливий баланс між вимогами інтересів суспільства і вимогами захисту основних прав людини. Забезпечення такої рівноваги є невід`ємним принципом Конвенції в цілому і також відображено у структурі ст.1 Першого протоколу.
Гарантії здійснення права власності та його захисту закріплено й у вітчизняному законодавстві. Так, відповідно до ч.4 ст.41 Конституції України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. 
Тобто, право приватної власності позивача є непорушним.
Згідно з усталеною практикою Європейського Суду з прав людини - стаття 1 Першого протоколу до Конвенції містить три окремі норми: перша, що виражається в першому реченні першого абзацу та має загальний характер, закладає принцип мирного володіння майном. Друга норма, що міститься в другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності та обумовлює його певними критеріями. Третя норма, що міститься в другому абзаці, визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друга та третя норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного першою нормою (рішення ЄСПЛ «Вістіньш і Препьолкінс проти Латвії», заява № 71243/01, п. 93, від 25 жовтня 2012 року). Суд наголошує на тому, що перша та найбільш важлива вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно бути законним (див. рішення у справі «Іатрідіс проти Греції» (Iatridis v. Greece) [ВП], заява № 31107/96, п. 58, ECHR 1999-II). Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля (див. рішення у справі «Антріш проти Франції», від 22 вересня 1994 року, Series А № 296-А, п. 42, та «Кушоглу проти Болгарії» (Kushoglu v. Bulgaria), заява № 48191/99, пп. 49-62, від 10 травня 2007 року).
Суд також нагадує, що будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (див., серед інших джерел, рішення від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронг та Льонрот проти Швеції» (Sporrong and Lonnroth v. Sweden), пп. 69 і 73, Series A № 52). Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти (рішення від 21 лютого 1986 року у справі «James and Others v. the United Kingdom», п. 50, Series A № 98).
На рівні національного законодавства гарантії захисту права власності закріплені в ст. 41 Конституції України, за змістом якої кожен має право володіти, користуватися й розпоряджатися своєю власністю за винятком обмежень встановлених законом.
Відповідно положень ст. 317 Цивільного кодексу України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.
Відповідно положень ч. 1 ст. 319 Цивільного кодексу України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.
Відповідно положень ч. 2 ст. 319 Цивільного кодексу України власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.
За ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.
За загальним правилом боржник за наявності відкритого виконавчого провадження має право захищати свої права у спосіб оскарження дій або бездіяльності державного виконавця в порядку судового контролю.
Водночас, як вбачається з матеріалів справи, за наявними обліковими реєстрами органу примусового виконання встановити особу стягувача, суму боргу чи реквізити виконавчого документа, на підставі якого 01.07.2009 було зареєстровано обтяження № 9450563, не вбачається можливим.
Як вже було зазначено у рішенні вище, відповідач у відповіді № 34465 від 19.03.2026 зазначив, що наявні відомості реєстру унеможливлюють ідентифікацію виконавчого провадження, у зв`язку з чим відділ позбавлений процесуальної можливості самостійно зняти арешт з майна, та рекомендував позивачу звернутися до суду в порядку ч. 5 ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження».
За таких умов, коли виконавче провадження у відповідача на виконанні не перебуває, а сам державний орган не спроможний ідентифікувати правові підстави накладення арешту, встановити кредитора чи надати первинні документи, обрання позивачем такого способу захисту як оскарження дій виконавця є об`єктивно неможливим через відсутність предмета оскарження. Враховуючи, що відповідач не може підтвердити правомірність та актуальність існування арешту, накладеного понад 16 років тому, а позасудовий порядок скасування обмеження повністю вичерпано, суд вважає позовні вимоги про зняття арешту в судовому порядку єдиним ефективним та обґрунтованим засобом захисту порушеного права власності позивача. 
Згідно ч.5 ст.59 Закону України «Про виконавче провадження» у всіх інших випадках арешт може бути знятий за рішенням суду.
Відповідно до висновку Верховного суду України, викладеного у справі № 6-26цс 13 від 15.05.2013, вимоги особи, що ґрунтуються на її праві власності на арештоване майно, розглядаються за правилами, установленими для розгляду позовів про зняття арешту з майна. 
Як встановлено судом при розгляді справи, відкритих виконавчих проваджень, за якими боржником виступає позивач ОСОБА_1 , у відділі не перебуває. Встановити в межах якого виконавчого провадження накладався даний арешт також неможливо.
Щодо визначення належного відповідача у справі, суд зазначає наступне. 
Оскільки державний орган (Відповідач) офіційно підтвердив, що наявні у публічному реєстрі відомості є неповними та об`єктивно унеможливлюють ідентифікацію первісного виконавчого документа, номеру виконавчого провадження в АСВП та особи стягувача, покладання на позивача обов`язку самостійно розшукати кредитора, відомості про якого відсутні у розпорядженні самої держави, є надмірним і неспівмірним тягарем, що блокує особі доступ до правосуддя (ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод).
За таких виняткових обставин, коли орган ДВС зазначає про відсутність у нього процесуальної можливості самостійно скасувати обтяження, але при цьому публічний запис про арешт у державному реєстрі залишається чинним за відсутності будь-яких первинних документів чи актуальних виконавчих проваджень, цивільний спір про право виникає безпосередньо між власником майна та цим державним органом, який це обтяження підтримує. Відтак, Холодногірсько-Новобаварський відділ ДВС є належним відповідачем у цій справі. 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 13.07.2022 у справі № 2/0301/806/11 зазначив, що застосування арешту майна боржника, як обмежувальний захід, не повинен призводити до порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, що свідчить про необхідність його застосування виключно у випадках та за наявності підстав, визначених законом. Наявність протягом тривалого часу (з 2009 року) не скасованого арешту на нерухоме майно за умови відсутності виконавчого провадження та майнових претензій з боку стягувача є невиправданим втручанням у право особи на мирне володіння своїм майном.
Аналогічна правова позиція Верховного Суду викладена у постановах від 07.07.2021 у справі № 2-356/12 (провадження № 61-5972св19), від 03.11.2021 у справі № 161/14034/20 (провадження № 61-1980св21), від 22.12.2021 у справі № 645/6694/15-ц (провадження № 61-18160св19), від 26.01.2022 у справі № 127/1541/14-ц (провадження № 61-2829св21), від 18.01.2023 у справі № 127/1547/14-ц (провадження № 61-12997св21), від 09.01.2023 у справі № 2-3600/09 (провадження № 61-12406св21), від 28.08.2024 у справі № 947/36027/21 (провадження № 61-12849св23). 
За таких обставин, існування арешту понад 16 років за відсутності виконавчих дій є надмірним та непропорційним втручанням у право власності позивача, що суперечить статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права
Враховуючи наявність накладеного арешту на майно, неможливість його скасування в позасудовому порядку, та оскільки позивач в інший спосіб, крім звернення до суду з позовом про зняття арешту, захистити своє порушене право власності не може, суд приходить до висновку про необхідність захисту його права шляхом скасування такого арешту, а отже позовні вимоги ОСОБА_1 до Холодногірсько-Новобаварського відділу державної виконавчої служби у місті Харкові Харківського міжрегіонального управління Міністерства юстиції про зняття арешту з майна підлягають задоволенню.
На підставі викладеного та керуючись 2, 12, 13, 15, 76-82, 89, 133, 137, 141, 247, 258, 259, 280-282 ЦПК України,ст. ст. 41, 55, 124 Конституції України, ст. ст. 16, 316, 317, 319, 321, 328 ЦК України, , - 

ВИРІШИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 до Холодногірсько-Новобаварського відділу державної виконавчої служби у місті Харкові Харківського міжрегіонального управління Міністерства юстиції про зняття арешту з майна – задовольнити.
Зняти арешт з нерухомого майна, належного ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ), який було накладено на підставі постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження Жовтневим відділом державної виконавчої служби Харківського міського управління юстиції від 01.07.2009 у виконавчому провадженні № 558/15, реєстраційний номер обтяження 9450563 (тип обтяження: арешт нерухомого майна, об`єкт обтяження: все нерухоме майно, дата реєстрації: 01.07.2009).
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. 
Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення. 
Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд – якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.
Позивач має право оскаржити заочне рішення в загальному порядку, встановленому Цивільно-процесуальним законодавством.
Рішення може бути оскаржено безпосередньо до Харківського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Найменування сторін:

Позивач – ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 , який проживає за адресою: АДРЕСА_5 ;
Відповідач – Холодногірсько-Новобаварського відділ державної виконавчої служби у місті Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, ЄДРПОУ 41430678, місцезнаходження: м. Харків, вул. Полтавський шлях, 46.

Повний текст рішення складено 08.06.2026

Суддя В. В. Труханович