10.06.26
22-ц/812/1263/26
Єдиний унікальний номер судової справи: 473/5370/14-ц
Номер провадження 22-ц/812/1263/26 Суддя - доповідач апеляційного суду Крамаренко Т.В.

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 червня 2026 року м. Миколаїв
Колегія суддів судової палати в цивільних справах Миколаївського апеляційного суду в складі:
головуючого - Крамаренко Т.В.,
суддів: Локтіонової О.В., Ямкової О.О., 
із секретарем судового засідання – Лівшенком О.С.,
за участю: представника ДВС - Буланчі О.В., представника стягувача – адвоката Вуїв О.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою 
Першого відділу державної виконавчої служби у Вознесенському районі Миколаївської області
Одеського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України
на ухвалу Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 22 квітня 2026 року, постановлену під головуванням судді - Булкат М.С., в приміщенні того ж суду по справі за скаргою ОСОБА_1 на постанову головного державного виконавця Першого відділу державної виконавчої служби у Вознесенському районі Миколаївської області Одеського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України, 
в с т а н о в и л а:

У квітні 2026 року ОСОБА_1 в інтересах якої діяла адвокат Вуїв О.В. звернулася до суду з скаргою на постанову головного державного виконавця Першого відділу державної виконавчої служби у Вознесенському районі Миколаївської області Одеського Міжрегіонального управління Міністерства юстиції України (надалі - Вознесенський відділ ДВС).
В обґрунтування скарги зазначено, що рішенням Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 09 грудня 2014 року з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 стягнуто аліменти на утримання сина - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 у розмірі частини всіх видів його заробітку, починаючи з дня пред`явлення позову до суду - 17 листопада 2014 року та до досягнення дитиною повноліття.
На виконані Вознесенського відділу ДВС перебуває виконавче провадження про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліментів на утримання сина (ВП 46717520), відкрите на підставі виконавчого листа від 09 грудня 2014 року, виданого Вознесенським міськрайонним судом Миколаївської області.
В ході здійснення виконавчих дій державним виконавцем 15 липня 2021 року було винесено постанову, якою встановлено тимчасове обмеження ОСОБА_2 у праві керування транспортними засобами до погашення заборгованості зі сплати аліментів у повному обсязі.
07 січня 2026 року постановою державного виконавця тимчасове обмеження ОСОБА_2 було скасовано, оскільки боржник здійснює надання послуг таксі, що є єдиним джерелом доходу, яка в подальшому за скаргою ОСОБА_1 постановою начальника Вознесенського відділу ДВС від 30 березня 2026 року скасована, оскільки боржником не надано достатню кількість підстав для встановлення, що це є єдине джерело доходу боржника. 
За заявою боржника ОСОБА_2 постановою державного виконавця від 07 квітня 2026 року було скасовано тимчасове обмеження у праві керування транспортними засобами, яке встановлено постановою від 15 липня 2021 року. 
Підставою для скасування такого обмеження виконавець визначив здійснення боржником підприємницької діяльності, пов`язаної з наданням послуг таксі, що нібито є його основним джерелом доходу.
Разом з тим, як вбачається з матеріалів справи, сам факт реєстрації ОСОБА_2 як фізичної особи-підприємця не є достатнім підтвердженням здійснення ним законної господарської діяльності у сфері перевезення пасажирів.
Надання послуг з перевезення пасажирів та їх багажу на таксі підлягає обов`язковому ліцензуванню, а відтак здійснення такої діяльності без отримання відповідної ліцензії є незаконним та не може вважатися належним і законним джерелом доходу.
Згідно з твердженнями у скарзі, на момент винесення постанови державним виконавцем та на час розгляду скарги, ОСОБА_2 не мав чинної ліцензії на здійснення відповідного виду господарської діяльності, що підтверджується даними офіційного реєстру та відповіддю уповноваженого органу.
Крім того, боржником не надано належних доказів наявності у нього транспортного засобу на законних підставах, оскільки поданий договір оренди транспортного засобу не відповідає вимогам законодавства та є нікчемним.
На думку скаржниці, відсутні правові підстави вважати, що керування транспортними засобами є для боржника єдиним законним джерелом існування у розумінні частини 10 статті 71 Закону України «Про виконавче провадження», а відтак постанова державного виконавця про скасування тимчасового обмеження у праві керування транспортними засобами є передчасною, необґрунтованою та такою, що винесена без належної перевірки всіх обставин справи.
Посилаючись на викладене, ОСОБА_1 просила визнати незаконною та скасувати постанову головного державного виконавця Вознесенського відділу ДВС від 07 квітня 2026 року про скасування тимчасового обмеження боржника ОСОБА_2 у праві керування транспортними засобами. 
21 квітня 2026 року від представника Вознесенського відділу ДВС надійшов відзив на скаргу, в якому просив відмовити у її задоволенні, посилаючись на те, що дії державного виконавця при винесенні постанови від 07 квітня 2026 року про скасування тимчасового обмеження боржника у праві керування транспортними засобами є законними та такими, що відповідають вимогам чинного законодавства. Також, вказано, що підставою для прийняття зазначеної постанови стало надання боржником заяви з документами, які на думку державного виконавця підтверджують здійснення ним підприємницької діяльності та отримання доходу від надання послуг таксі, що є його єдиним законним джерелом існування. Крім того, представник відділу ДВС зазначає, що скасування обмеження спрямоване на забезпечення реального виконання рішення суду, оскільки надання боржнику можливості здійснювати трудову (підприємницьку) діяльність сприятиме погашенню заборгованості зі сплати аліментів. До того ж у відзиві наголошено, що державним виконавцем вживаються всі передбачені законом заходи примусового виконання рішення, а саме накладено арешти на майно та кошти боржника, звернуто стягнення на доходи, складено протоколи про адміністративні правопорушення та вжито інших заходів, спрямованих на забезпечення виконання рішення суду.
Ухвалою Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 22 квітня 2026 року скаргу задоволено. Визнано незаконною та скасовано постанову головного державного виконавця Першого відділу державної виконавчої служби у Вознесенському районі Миколаївської області Одеського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України, ОСОБА_4 від 07 квітня 2026 року про скасування тимчасового обмеження боржника у праві керування транспортними засобами.
Ухвала мотивована тим, що на думку суду виконавцем не встановлено факту «основного», «законного» джерела засобів для існування ОСОБА_2 , передбаченого законодавцем ч. 10 ст. 71 Закону України «Про виконавче провадження».
Не погодившись із таким судовим рішенням, Перший відділ ДВС у Вознесенському районі Миколаївської області Одеського Міжрегіонального управління Міністерства юстиції України подав апеляційну скаргу, в якій просив ухвалу суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні скарги ОСОБА_1 відмовити.
Апеляційна скарга мотивована тим, що висновки суду обґрунтовані лише посиланням на ту обставину, що державним виконавцем не встановлено факту «основного», «законного» джерела засобів для існування ОСОБА_2 , передбаченого законодавцем ч.10 ст.71 Закону України «Про виконавче провадження». Вказував про те, що іншого доходу у боржника немає, що підтверджується відповідями наданими ДПС України та Пенсійним Фондом України в Автоматизованій системі виконавчого провадження за період січень - квітень 2026 року, що і стало підставою для винесення постанови від 07 квітня 2026 року про скасування обмеження у праві керування транспортними засобами. 
У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 в інтересах якої діє адвокат Вуїв О.В., посилаючись на те, що апеляційна скарга є необґрунтованою, просила апеляційну скаргу залишити без задоволення, а ухвалу суду першої інстанції - без змін. У відзиві вказано, що боржник ОСОБА_2 не надав державному виконавцю будь-яких первинних документів, які б підтверджували отримання ним доходу, а також документів, які б підтверджували понесення ним витрат у зв`язку зі здійсненням підприємницької діяльності, які б могли враховуватися при визначенні його доходу та чистого доходу, в тому числі, наприклад зі сплати Єдиного соціального внеску в розмірі 1902,26 грн чи іншому розмірі, і державним виконавцем не були витребувані такі документи від боржника на підтвердження наданої боржником інформації про його дохід.
У судове засідання ОСОБА_2 та його представник - адвокат Кудіна Т.М. не з`явилися, про місце й час розгляду справи повідомлені належним чином. При цьому, до апеляційного суду було надано заяву про розгляд справи у їх відсутність. 
Заслухавши суддю - доповідача, осіб, які приймали участь у справі, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.
Відповідно до ч.3 ст. 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (ч. 1 ст. 2 ЦПК України).
Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч.1 ст. 4 ЦПК України).
Згідно зі ст. 5 ЦПК України суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. А у випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.
Зі змісту статті 367 ЦПК України вбачається, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відповідно до положень ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Згідно із вимогами ч. 1 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.
Таким вимогам закону оскаржуване судове рішення в повній мірі не відповідає.
З матеріалів справи вбачається і таке встановлено судом, що рішенням Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 09 грудня 2014 року з ОСОБА_2 стягнуто на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання сина - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 у розмірі 1/4 всіх видів його заробітку, починаючи з дня пред`явлення позову до суду - 17 листопада 2014 року та до досягнення дитиною повноліття.
На виконані Вознесенського відділу ДВС з 02 березня 2015 року перебуває виконавче провадження (ВП 46717520) про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліментів на утримання сина ОСОБА_3 , відкрите на підставі виконавчого листа від 09 грудня 2014 року, виданого Вознесенським міськрайонним судом Миколаївської області.
В ході здійснення виконавчих дій, державним виконавцем 15 липня 2021 року було винесено постанову, якою встановлено тимчасове обмеження ОСОБА_2 у праві керування транспортними засобами до погашення заборгованості зі сплати аліментів у повному обсязі.
07 січня 2026 року постановою державного виконавця на підставі заяви боржника ОСОБА_2 , тимчасове обмеження ОСОБА_2 було скасовано, оскільки боржник здійснює надання послуг таксі, що є єдиним джерелом доходу.
В подальшому, за скаргою ОСОБА_1 за результатами перевірки законності виконавчого провадження, постановою начальника Вознесенського відділу ДВС від 30 березня 2026 року постанова від 07 січня 2026 року скасовано.
Під час перевірки, дії головного державного виконавця відділу Кашарайло К.Є. визнано такими, що вчинені з порушенням вимог пункту 10 статті 71 Закону України «Про виконавче провадження», оскільки не надано достатню кількість підстав для встановлення, що це є єдине джерело доходу боржника.
02 квітня 2026 року боржник ОСОБА_2 звернувся із заявою до Вознесенського відділу ДВС про зняття обмеження в праві керування транспортними засобами, в якій вказав, що він надає послуги таксі та що це є його основним та єдиним джерелом доходу.
За результатом розгляду заяви, 07 квітня 2026 року державним виконавцем Вознесенського відділу ДВС винесено повторно постанову про скасування тимчасового обмеження боржника - ОСОБА_2 у праві керування транспортними засобами.
Підставою для скасування такого обмеження державний виконавець визначив здійснення боржником підприємницької діяльності, пов`язаної з наданням послуг таксі, що є його основним джерелом доходу.
Згідно розрахунку державного виконавця Вознесенського відділу ДВС заборгованість зі сплати аліментів ОСОБА_2 станом на 14 квітня 2026 рік становить 163 331,45 грн.
Задовольняючи скаргу ОСОБА_1 суд першої інстанції виходив з того, що виконавцем не встановлено факту «основного», «законного» джерела засобів для існування ОСОБА_2 , передбаченого законодавцем ч. 10 ст. 71 Закону України «Про виконавче провадження», а крім того, наявна заборгованість зі сплати аліментів, що порушує права дитини на її утримання. 
З таким висновком колегія суддів в повній мірі не погоджується. 
Відповідно до статті 129-1 Конституції України суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.
Пунктом 9 частини другої статті 129 Конституції України передбачено, що однією з основних засад судочинства є обов`язковість судового рішення.
Принцип обов`язковості судових рішень конкретизовано у статті 18 ЦПК України: судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.
Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, яка є обов`язковою для застосування судами відповідно до частини четвертої статті 10 ЦПК України і Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (Рішення ECHR у справі «Хорнсбі проти Греції» («Hornsby v. Greece») від 19 березня 1997 року (п. 40)). У Рішенні ECHR у справі «Войтенко проти України» («Voytenko v. Ukraine») від 29 червня 2004 року Європейський суд з прав людини нагадує свою практику, що неможливість для заявника домогтися виконання судового рішення, винесеного на його чи її користь, становить втручання у право на мирне володіння майном, що викладене у першому реченні пункту першого статті 1 Протоколу № 1.
Виконання судового рішення є також сферою регулювання статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, оскільки виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції.
За змістом статті 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.
Відповідно до статті 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.
У статті 2 Закону України «Про виконавче провадження» зазначено, що виконавче провадження здійснюється з дотриманням таких засад: верховенства права; обов`язковості виконання рішень; законності; диспозитивності; справедливості, неупередженості та об`єктивності; гласності та відкритості виконавчого провадження; розумності строків виконавчого провадження; співмірності заходів примусового виконання рішень та обсягу вимог за рішеннями; забезпечення права на оскарження рішень, дій чи бездіяльності державних виконавців, приватних виконавців.
Відповідно до частини першої статті 5 Закону України «Про виконавче провадження» примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів».
Згідно із частиною першою статті 10 Закону України «Про виконавче провадження» заходами примусового виконання рішень є:
1) звернення стягнення на кошти, цінні папери, інше майно (майнові права), корпоративні права, майнові права інтелектуальної власності, об`єкти інтелектуальної, творчої діяльності, інше майно (майнові права) боржника, у тому числі якщо вони перебувають в інших осіб або належать боржникові від інших осіб, або боржник володіє ними спільно з іншими особами;
2) звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інший дохід боржника;
3) вилучення в боржника і передача стягувачу предметів, зазначених у рішенні;
4) заборона боржнику розпоряджатися та/або користуватися майном, яке належить йому на праві власності, у тому числі коштами, або встановлення боржнику обов`язку користуватися таким майном на умовах, визначених виконавцем;
5) інші заходи примусового характеру, передбачені цим Законом.
За змістом частини першої, абзацу 1 частини другої статті 18 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії. Виконавець зобов`язаний здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом. 
Порядок стягнення аліментів визначається законом. Виконавець стягує з боржника аліменти у розмірі, визначеному виконавчим документом, але не менше мінімального гарантованого розміру, передбаченого Сімейним кодексом України (частина перша статті 71 Закону України «Про виконавче провадження».)
Відповідно до частини дев`ятої статті 71 Закону України «Про виконавче провадження» за наявності заборгованості зі сплати аліментів, сукупний розмір якої перевищує суму відповідних платежів за чотири місяці, державний виконавець виносить вмотивовані постанови:
1) про встановлення тимчасового обмеження боржника у праві виїзду за межі України - до погашення заборгованості зі сплати аліментів у повному обсязі;
2) про встановлення тимчасового обмеження боржника у праві керування транспортними засобами - до погашення заборгованості зі сплати аліментів у повному обсязі;
3) про встановлення тимчасового обмеження боржника у праві користування вогнепальною мисливською, пневматичною та охолощеною зброєю, пристроями вітчизняного виробництва для відстрілу патронів, споряджених гумовими чи аналогічними за своїми властивостями метальними снарядами несмертельної дії, - до погашення заборгованості зі сплати аліментів у повному обсязі;
4) про встановлення тимчасового обмеження боржника у праві полювання - до погашення заборгованості зі сплати аліментів у повному обсязі.
Положеннями частини десятої статті 71 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що тимчасове обмеження боржника у праві керувати транспортними засобами не може бути застосовано в разі:
1) якщо встановлення такого обмеження позбавляє боржника основного законного джерела засобів для існування;
2) використання боржником транспортного засобу у зв`язку з інвалідністю чи перебуванням на утриманні боржника особи з інвалідністю I, II групи, визнаної в установленому порядку, або дитини з інвалідністю;
3) проходження боржником строкової військової служби, військової служби за призовом осіб офіцерського складу, військової служби за призовом під час мобілізації, на особливий період, військової служби за призовом під час мобілізації, на особливий період, військової служби за призовом осіб із числа резервістів в особливий період або якщо боржник проходить військову службу та виконує бойові завдання військової служби у бойовій обстановці чи в районі проведення антитерористичної операції, здійснення заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації у Донецькій та Луганській областях;
4) розстрочення або відстрочення сплати заборгованості за аліментами у порядку, встановленому законом.
Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України).
Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Частиною шостою статті 81 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Згідно із частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).
Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України). 
Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).
У частині першій статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Як встановлено судом, відповідно до виписки з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань, 08 січня 2026 року ОСОБА_2 зареєстрований як Фізична особа - підприємець, КВЕД вид економічної діяльності 49.32 - надання послуг таксі (основний).
15 березня 2026 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_2 укладено договір оренди транспортного засобу - Skoda Superb, 2012 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 .
Згідно податкової декларації про майновий стан і доходи сума чистого доходу (прибутку) ОСОБА_2 за лютий 2026 року становить 5 700 грн, за березень 2026 року - 5 400 грн.
Так, установивши, що ОСОБА_2 з 08 січня 2026 року є фізичною особою-підприємцем, що здійснює діяльність за наступним КВЕД вид економічної діяльності 49.32 - надання послуг таксі (основний) інших доходів боржник не має, колегія вважає, що тимчасове обмеження боржника у праві керування транспортними засобами позбавляє боржника основного законного джерела засобів для існування та сплачувати заборгованість зі спати аліментів, а тому оскаржувана постанова державного виконавця прийнята відповідно до вимог п.1 частини 9 статті 71 Закону України «Про виконавче провадження».
Крім того, слід зазначити, що скасування встановлення тимчасового обмеження боржника у праві керування транспортними засобами дозволяє йому у період воєнного стану в реаліях сьогодення одержувати дохід та погашати виниклу заборгованість зі сплати аліментів, що підтверджується розрахунком заборгованості, з якого вбачається, що після початку здійснення діяльності з надання послуг таксі ОСОБА_2 здійснюється оплата по аліментам.
До того ж, державний виконавець в рамках виконавчого провадження у разі ухилення боржника з виконання рішення по сплаті аліментів не позбавлений права повторно винести постанову про встановлення тимчасового обмеження боржника у праві керування транспортними засобами.
З урахуванням встановленого за обставин даної справи, погодитись з висновком суду першої інстанції про скасування постанови державного виконавця Вознесенського відділу ДВС від 07 квітня 2026 року не можливо.
За таких обставин, ухвала суду на підставі п.1,2, ч.1 ст. 376 ЦПК України підлягає скасуванню з ухваленням у справі нового судового рішення про відмову у задоволенні скарги. 
Керуючись ст. ст. 367, 374, 376, 382 ЦПК України колегія суддів,

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу Першого відділу державної виконавчої служби у Вознесенському районі Миколаївської області Одеського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України задовольнити.
Ухвалу Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 22 квітня 2026 року скасувати та ухвалити нове судове рішення.
У задоволенні скарги ОСОБА_1 на постанову головного державного виконавця Першого відділу державної виконавчої служби у Вознесенському районі Миколаївської області Одеського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України відмовити. 
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання її повного тексту у порядку та випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України.

Головуючий Т.В. Крамаренко

Судді: О.В. Локтіонова

О.О. Ямкова

Повний текст постанови складено 15 червня 2026 року.