ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД 
вул. Шолуденка, буд. 1, літера А, м. Київ, 04116 (044) 230-06-58 inbox@anec.court.gov.ua 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"21" травня 2026 р. Справа№ 910/10904/23
Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: 
головуючого: Суліма В.В.
суддів: Гаврилюка О.М. 
Ткаченка Б.О. 

при секретарі судового засідання : Шевченко Н.А.
за участю представників сторін: 
від позивача: Левченко В.В.; 
від відповідача: Бердичевський О.В.,
розглянувши апеляційну скаргу Політичної партії "Європейська Солідарність" 
на ухвалу Господарського суду міста Києва від 26.02.2026 року (повний текст ухвали складено 03.03.2026 року)
за заявою Політичної партії "Європейська Солідарність" 
про визнання виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню
у справі №910/10904/23 (судді - Котков О.В.)
за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Підприємство "Київ"
до Політичної партії "Європейська Солідарність"
про виселення з орендованого майна,-

ВСТАНОВИВ:
Рішенням Господарського суду міста Києва від 17.09.2024 року у справі № 910/10904/23 позовну заяву Товариства з обмеженою відповідальністю "Підприємство "Київ" до Політичної партії "Європейська Солідарність" про виселення з орендованого майна задоволено повністю, зокрема, виселено Політичну партію "Європейська Солідарність" з нежитлових приміщень, загальною площею 1674,27 кв. м, що розташовані на першому поверсі будівлі (літ. "Н"), яка знаходиться за адресою: 01015, м. Київ, вул. Лаврська, 16.
Постановою Північного апеляційного господарського суду № 910/10904/23 від 03.03.2025 року рішення Господарського суду міста Києва від 17.09.2024 року у справі № 910/10904/23 залишено без змін.
Постановою Верховного Суду від 23.04.2025 року рішення Господарського суду міста Києва від 17.09.2024 року та постанову Північного апеляційного господарського суду від 03.03.2025 року у справі № 910/10904/23 залишено без змін.
05.05.2025 року на виконання рішення Господарським судом міста Києва було видано відповідний наказ, яким виселено Політичну партію "Європейська Солідарність" з нежитлових приміщень, загальною площею 1674,27 кв.м, що розташовані на першому поверсі будівлі (літ. "Н"), яка знаходиться за адресою: 01015, м. Київ, вул. Лаврська, 16.
До Господарського суду міста Києва звернулась Політична партія "Європейська Солідарність" (заявник) з заявою про визнання виконавчого документа (наказу від 05.05.2025 року) таким, що не підлягає виконанню у справі № 910/10904/23.
Заява обґрунтована тим, що 16.01.2026 року заявником, в порядку п. 9.12 договору оренди, нежитлові приміщення загальною площею 1674,27 кв.м, що розташовані на першому поверсі будівлі (літ. "Н"), яка знаходиться за адресою: 01015, м. Київ, вул. Лаврська, 16, були повернуті Товариству з обмеженою відповідальністю "Підприємство "Київ" (стягувач) в особі генерального директора Бурмаки С.В. Отже, на думку боржника, 16.01.2026 року усі зобов`язання сторін за договором оренди були припинені у зв`язку з їх виконанням з боку боржника, що є підставою для визнання наказу від 05.05.2025 року (про виселення) таким, що не підлягає виконанню.
Ухвалою Господарського суду міста Києва від 26.02.2026 року у задоволенні заяви Політичної партії "Європейська Солідарність" про визнання наказу таким, що не підлягає виконанню - відмовлено.
Не погоджуючись із вказаною ухвалою місцевого господарського суду, Політична партія "Європейська Солідарність" звернулася до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, відповідно до якої просить ухвалу Господарського суду міста Києва від 26.02.2026 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким визнати наказ на виконання рішення Господарського суду міста Києва у справі №910/10904/23 таким, що не підлягає виконанню.
Апеляційна скарга мотивована тим, що Господарський суд міста Києва, визнав обставини встановленими, які є недоведеними і мають значення для справи, неправильно застосував норми процесуального та матеріального права, зокрема, ст. 236 Господарського процесуального кодексу України.
При цьому, скаржник вказав, що 16.01.2026 року, на виконання рішення суду по справі № 910/10904/23, в порядку п. 9.12 договору представником Політичної Партії "Європейська Солідарність", згідно з актом приймання-передачі нежитлового приміщення, було повернуто, а Товариство з обмеженою відповідальністю "Підприємство "Київ" в особі Генерального директора прийнято нежитлових приміщень, загальною площею 1674,27 кв. м, що розташовані на першому поверсі будівлі (літ. «Н»), яка знаходиться за адресою: 01015, м. Київ, вул. Лаврська, 16.
В свою чергу, на виконання своїх зобов`язань за договором оренди нежитлових приміщень № к-206 від 15.10.2019 року Політичною Партією "Європейська Солідарність" було здійснено наступні платежі на адресу Товариства з обмеженою відповідальністю "Підприємство "Київ": 06.02.2026 року на суму 7 813 260,00 грн. Оплата за погашення заборгованості за 2025 року оренди приміщення згідно договору № к-206 від 15.10.2019 року; 06.02.2026 року на суму 5 063 567,11 грн. Оплата за погашення заборгованості за 2025 рік оренди приміщення згідно договору № к-206 від 15.10.2019 року; 06.02.2026 року на суму 357 878,60 грн. Оплата за погашення заборгованості за 2025 рік оренди приміщення згідно договору № к-206 від 15.10.2019 року.
Таким чином, за твердженням представника скаржника 16.01.2026 року всі зобов`язання сторін за договором оренди нежитлових приміщень № к-206 від 15.10.2019 року були припиненні у зв`язку з їх виконанням.
Тобто, за твердженням скаржника, у зв`язку з виконанням зобов`язання з повернення нежитлових приміщень, рішення Господарського суду міста Києва від 01.08.2019 року у справі № 910/10904/23 - виконано, оскільки зобов`язання припинилось в момент повернення нежитлових приміщень у відповідності до пункту 9.12. договору, що підтверджується актом приймання-передачі нежитлового приміщення від 16.01.2026 року.
Водночас, скаржник наголосив, що між сторонами був укладений договір оренди нежитлових приміщень № 01/01-2026 від 16.01.2026 року. Політичною партією "Європейська Солідарність" на рахунок Товариства з обмеженою відповідальністю "Підприємство "Київ" було здійснено авансування орендних платежів за вищевказаним договором на суму 2 009 124,00 грн.
Згідно витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 04.03.2026 року апеляційну скаргу передано на розгляд колегії суддів у складі: Сулім В.В. (головуючий суддя (суддя-доповідач)), Гаврилюк О.М., Ткаченко Б.О.
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 05.03.2026 року  відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Політичної партії "Європейська Солідарність" на ухвалу Господарського суду міста Києва від 26.02.2026 року у справі №910/10904/23.
17.03.2026 року через відділ забезпечення документообігу суду та моніторингу виконання документів від представника позивача до суду надійшло клопотання про виклик у судове засідання та допит ОСОБА_1 та ОСОБА_2 в якості свідків, яке зокрема, було мотивоване тим, що з метою ухвалення дійсно законного та справедливого рішення за результатами розгляду апеляційної скарги боржника, стягувач зазначає про існування достатніх правових підстав для допиту ОСОБА_1 та ОСОБА_2 щодо обставин підписання Акту від 16.01.2026 року на підставі ч. 3 ст. 87 Господарського процесуального кодексу України.
Крім того, 17.03.2026 року через відділ забезпечення документообігу суду та моніторингу виконання документів від представника позивача до суду надійшов відзив на апеляційну скаргу, відповідно до якого позивач просив суд ухвалу господарського суду залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення. 
Крім того, представник позивача у відзиві на апеляційну скаргу, зокрема, зазначив, що позивач повністю заперечує проти апеляційної скарги та заяви боржника від 17.02.2026 року, та констатує, що станом на сьогодні судове рішення не виконано, а боржник і надалі продовжує безпідставно займати приміщення стягувача, що виключає будь-які правові підстави для скасування законної оскаржуваної ухвали та визнання наказу від 05.05.2026 року таким, що не підлягає виконанню.
При цьому, представник позивача наголосив, що як вбачається зі змісту Акту від 16.01.2026 року, останній не містить спільних підписів Генерального директора та заступника Генерального директора Товариства, як того вимагає Статут Товариства.
В свою чергу, представник скаржника констатує, що: жоден з уповноважених представників стягувача ні 16.01.2026 року, ні після вказаної дати, не приймав приміщення у боржника; жоден з уповноважених представників стягувача ні 16.01.2026 року, ні після вказаної дати, не підписував з боржником акту приймання-передачі приміщення; як станом на 16.01.2026 року, так і станом на сьогодні, приміщення займає політична партія, а у Товариства відсутній доступ до спірного майна; Товариство не отримувало від Боржника грошові кошти, про які зазначає Політична партія в Заяві від 17.02.2026 року.
Тобто, за твердженням представника скаржника, судове рішення, на примусове виконання якого було видано наказ від 05.05.2026 року, наразі є невиконане боржником, що виключає правові підстави для визнання наказу таким, що не підлягає виконанню, в порядку ст. 328 Господарського процесуального кодексу України.
Таким чином, за твердженням представника позивача суд першої інстанції належним чином врахував відсутність волевиявлення Товариства та прийняття стягувачем від боржника спірного приміщення, а також факт заняття боржником такого приміщення, та дійшов законного і обґрунтованого висновку про недоведеність політичною партією факту виконання судового рішення та підстав для визнання наказу від 05.05.2025 року таким, що не підлягає виконанню.
Крім того, представник позивача зауважив, що 23.02.2026 року, за наслідками проведення перевірки, Приватним виконавцем складено Акт приватного виконавця, відповідно до якого приватним виконавцем встановлено: «виходом за адресою: м. Київ, вул. Івана Мазепи (Лаврська), 16, встановлено наявність Політичної партії «Європейська Солідарність» за зазначеною адресою, а саме нежитлові приміщення загальною площею 1 674,27кв.м, що розташовані на першому поверсі будівлі (літ. «Н»)». Вказаний Акт приватного виконавця від 23.02.2026 року складено у присутності представника боржника - керівника Секретаріату Політичної партії - ОСОБА_1 та підписаний уповноваженим представником боржника - Бердичевським Олександром Валерійовичем.
Водночас, за твердженням представника позивача існування акту від 16.01.2026 року та договору оренди від 16.01.2026 року пов`язане зі спробами рейдерського захоплення Товариства, які (захоплення) мали місце 15-16.01.2026 року та 05-06.02.2026 року, та не може свідчити про прийняття Товариством приміщення від Політичної партії та його подальшої передачу в оренду боржнику.
При цьому, представник позивача зауважив, що наказами Міністерства юстиції України № 114/5 від 16.01.2026 року та № 303/5 від 05.02.2026 року за скаргами Товариства з обмеженою відповідальністю «М.Т.К. Консалтинг» відповідні реєстраційні дії, зокрема щодо зміни керівника Товариства були визнані незаконними та вони всі були скасовані/анульовані в Реєстрі.
Разом з цим, представник позивача вказав, що з огляду на не укладення Товариством вказаного в відповідному призначенні платежу договору оренди від 16.01.2026 року та відсутності у стягувача правових підстав для прийняття відповідного платежу боржника, вказані грошові кошти були повернуті Політичні партії, що підтверджується Платіжною інструкцією кредитного переказу коштів № 3223 від 06.03.2026 року про перерахування 2 009 124,00 грн з призначенням платежу: «Повернення помилково зарахованих коштів згідно Платіжної інструкції № 529 від «06» березня 2026 року в т.ч. ПДВ 20 % 334854 грн. Кошти зараховані 06.03.2026р». 
Вказане вище за твердженням представника позивача беззаперечно спростовує будь-які протилежні доводи Політичної партії про існування договору оренди від 16.01.2026 року як укладеного правочину та про вчинення Товариством конклюдентних дій з визнання такого договору оренди від 16.01.2026 року укладеним.
Разом з цим, представник позивача зауважив, що розгляд заяви від 17.02.2026 року здійснював саме суд першої інстанції, який і постановив оскаржувану ухвалу, яка набрала законної сили, а не Північний апеляційний господарський суд, тому, на переконання позивача, зупиняючи виконання Наказу від 05.05.2025 року, суд апеляційної інстанції вийшов за межі наданих йому повноважень. Тому, позивач просив поновити виконання Наказу від 05.05.2025 року.
01.04.2026 року через відділ забезпечення документообігу суду та моніторингу виконання документів від представника позивача до суду надійшло клопотання про долучення електронного доказу (звукозапису судового засідання), що відбулось 26.02.2026 року в Господарському суді міста Києва у справі № 910/10904/23 та здійснення дослідження зазначеного доказу шляхом його безпосереднього прослуховування у судовому засіданні. 
Розгляд справи неодноразово відкладався на підставі ст. 216 Господарського процесуального кодексу України. В тому числі за спільними заяви сторін для мирного врегулювання спору. 
18.05.2026 року через відділ забезпечення документообігу суду та моніторингу виконання документів від представника позивача до суду надійшла заява про зазначення тайм-кодів проміжку звукозапису судового засідання, що відбулось 26.02.2026 року в Господарському суді міста Києва у справі № 910/10904/23.
21.05.2026 року відділ забезпечення документообігу та моніторингу виконання документів від представника позивача до суду клопотання про зупинення провадження у справі № 910/10904/23 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Підприємство «Київ» до Політичної партії «Європейська солідарність» про виселення з орендованого приміщення (розгляд заяви Політичної партії «Європейська солідарність» від 17.02.2026 про визнання наказу, виданого на примусове виконання рішення Господарського суду міста Києва від 17.09.2024 року у справі № 910/10904/23, таким, що не підлягає виконанню) до набрання законної сили судовим рішенням у справі № 910/1184/26.
Крім того, 21.05.2026 року через відділ забезпечення документообігу та моніторингу виконання документів від представника позивача до суду надійшли письмові пояснення, відповідно до яких представник позивача, зокрема, зазначив, що з урахуванням встановлених у справі №910/1184/26 обставин, Бурмака С.В. не мав та не міг мати належних повноважень діяти від імені Товариства з обмеженою відповідальністю «Підприємство «Київ», а відтак підписаний ним Акт від 16.01.2026 року не може вважатися належним підтвердженням виконання судового рішення та не створює для Товариства жодних правових наслідків. 
При цьому, представник позивача зауважив, що рішення Господарського суду міста Києва від 04.05.2026 року у справі №910/1184/26 безпосередньо підтверджує доводи Товариства, наведені у даній справі, щодо незаконності зміни керівника Товариства з обмеженою відповідальністю «Підприємство «Київ» 16.01.2026 та відсутності у Бурмаки С.В. належних повноважень діяти від імені Товариства.
Представник скаржника в судовому засіданні 21.05.2026 року Північного апеляційного господарського суду заперечував проти задоволення відповідних клопотань позивача, зокрема про зупинення апеляційного провадження та виклик свідків, клопотання про прослуховування звукозапису судового засідання залишив на розсуд суду, підтримав доводи апеляційної скарги та просив її задовольнити, ухвалу суду першої інстанції скасувати та прийняти нове рішення, яким визнати наказ на виконання рішення Господарського суду міста Києва по справі №910/10904/23 таким, що не підлягає виконанню. 
Представник позивача в судовому засіданні 21.05.2026 року Північного апеляційного господарського суду підтримав вищенаведені клопотання та просив їх задовольнити. Крім того, представник позивача заявив усне клопотання про витребування у відповідача акту приймання-передачі нежитлових приміщень від 16.01.2026 року підписано з боку Товариства з обмеженою відповідальніістю "Підприємство "Київ" Генеральним директором ОСОБА_2., а з боку ПП "Європейська Солідарність" Керівником Секретаріату Партії ОСОБА_1 та договору оренди нежитлових приміщень №01/01-2026 від 16.01.2026 року.
Разом з цим, представник позивача заперечував проти доводів апеляційної скарги та просив відмовити в її задоволенні, ухвалу суду першої інстанції залишити без змін. 
Відповідно до ст. 269 Господарського процесуального кодексу України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.
Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.
Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, заслухавши представників позивача та відповідача, дослідивши докази, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, колегія суддів встановила наступне.
Розглянувши клопотання позивача про зупинення провадження у справі № 910/10904/23 до набрання законної сили судовим рішенням у справі № 910/1184/26, колегія суддів відзначає наступне. 
Положеннями ст. 118 Господарського процесуального господарського України унормовано, що право на вчинення процесуальних дій втрачається із закінченням встановленого законом або призначеного судом строку. Заяви, скарги і документи, подані після закінчення процесуальних строків, залишаються без розгляду, крім випадків, передбачених цим Кодексом.
Відповідно до ч. 2 ст. 207 Господарського процесуального кодексу України суд залишає без розгляду заяви та клопотання, які без поважних причин не були заявлені в підготовчому провадженні або в інший строк, визначений судом.
Так, ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 05.03.2026 року, зокрема, встановлено учасникам справи строк для подання відзиву на апеляційну скаргу, заяв, клопотань, пояснень протягом 10 днів з дня отримання ухвали про відкриття апеляційного провадження у справі. Попереджено учасників справи, що заяви, клопотання, скарги і документи, подані після закінчення процесуальних строків, залишаються без розгляду у відповідності до ч. 2 ст. 207 Господарського процесуального кодексу України.
Враховуючи те, що клопотання про зупинення провадження у справі надіслано поза межами встановленого строку (21.05.2026 року), водночас, позивачем не було заявлено відповідне клопотання щодо поновлення строку, відповідно до положень ст. 118, ч. 2 ст. 207 Господарського процесуального кодексу України, таке клопотання залишається без розгляду.
При цьому, колегія суддів зауважує, що обставини необхідні для вирішення спору у справі № 910/10904/23, можуть бути встановлені судом самостійно, а зупинення провадження призводить до необґрунтованого затягування розгляду і порушує принцип розумного строку, підстави для застосування п. 5 ч. 1 ст. 227 Господарського процесуального кодексу України відсутні.
Розглянувши клопотання позивача про виклик у судове засідання та допит ОСОБА_1 та ОСОБА_2 в якості свідків, колегія судді дійшла наступних висновків. 
Положення ч.ч.1, 2 ст. 87 Господарського процесуального кодексу України передбачають, що показання свідка - це повідомлення про відомі йому обставини, які мають значення для справи. Не є доказом показання свідка, який не може назвати джерела своєї обізнаності щодо певної обставини, або які ґрунтуються на повідомленнях інших осіб. На підставі показань свідків не можуть встановлюватися обставини (факти), які відповідно до законодавства або звичаїв ділового обороту відображаються (обліковуються) у відповідних документах. Законом можуть бути визначені інші обставини, які не можуть встановлюватися на підставі показань свідків.
У статті 89 Господарського процесуального кодексу України встановлено процесуальний механізм виклику свідка та визначено, що свідок викликається судом для допиту за ініціативою суду або за клопотанням учасника справи у разі, якщо обставини, викладені свідком у заяві, суперечать іншим доказам або викликають у суду сумнів щодо їх змісту, достовірності чи повноти; суд має право зобов`язати учасника справи, який подав заяву свідка, забезпечити явку свідка до суду або його участь в судовому засіданні в режимі відеоконференції.
Зміст наведених вище норм свідчить про те, що участь у господарському процесі свідків обумовлена наявністю певних обмежень та умов, визначених Господарським процесуальним кодексом України.
Так, процесуальний закон встановлює в якості передумови виклику свідка наявність його заяви, оформленої у відповідності до вимог ст. 88 Господарського процесуального кодексу України.
Показання свідка викладаються ним письмово у заяві свідка. У заяві свідка зазначаються ім`я (прізвище, ім`я та по батькові), місце проживання (перебування) та місце роботи свідка, поштовий індекс, реєстраційний номер облікової картки платника податків свідка за його наявності або номер і серія паспорта, номери засобів зв`язку та адреси електронної пошти (за наявності), обставини, про які відомо свідку, джерела обізнаності свідка щодо цих обставин, а також підтвердження свідка про обізнаність із змістом закону щодо кримінальної відповідальності за надання неправдивих показань та про готовність з`явитися до суду за його викликом для підтвердження своїх свідчень. Підпис свідка на заяві посвідчується нотаріусом. Не вимагається нотаріальне посвідчення підпису сторін, третіх осіб, їх представників, які дали згоду на допит їх як свідків. Заява свідка має бути подана до суду у строк, встановлений для подання доказів (ч.ч.1, 2, 3, 4 ст. 88 Господарського процесуального кодексу України).
Отже, оформлення заяви свідків з порушенням ст. 88 Господарського процесуального кодексу України унеможливлює здійснення судом процесуальних дій з виклику осіб у відповідному процесуальному статусі, визначеному ст. 66 Господарського процесуального кодексу України.
Також, для здійснення процесуальної дії з виклику свідка законом встановлені певні умови, зокрема, встановлення в ході здійснення господарським судом судочинства суперечливості обставин, викладених свідком у заяві іншим доказам; виникнення у суду сумнівів щодо змісту обставин, викладених свідком у заяві; виникнення у суду сумнівів щодо достовірності чи повноти, викладених свідком у заяві обставин. За відсутності зазначених умов у суду відсутні повноваження для здійснення процесуальних дій з виклику свідків.
Так, у клопотанні від 16.03.2026 року про виклик у судове засідання та допит ОСОБА_1 та ОСОБА_2 в якості свідків для з`ясування обставин справи №910/10904/23. Між тим, позивачем не дотримано положень, встановлених ст. 88 Господарського процесуального кодексу України, а саме не подано відповідних нотаріальних посвідчених заяв свідків - ОСОБА_1 та ОСОБА_2 з викладенням останнім обставин справи №910/10904/23. Отже, у зв`язку з тим, що відповідно до ч. 1 ст. 89 Господарського процесуального кодексу України свідок викликається судом для допиту за ініціативою суду або за клопотанням учасника справи у разі, якщо обставини, викладені свідком у заяві, суперечать іншим доказам або викликають у суду сумнів щодо їх змісту, достовірності чи повноти, судом не підлягає задоволенню клопотання позивача від 16.03.2026 року про виклик свідків у справі №910/10904/23.
Колегія суддів розглянувши клопотання позивач про прослуховування звукозапису судового засідання, що відбулось 26.02.2026 року в Господарському суді міста Києва у справі № 910/10904/23 дійшла висновку про його задоволення.
В судовому засіданні 21.05.2026 року Північного апеляційного господарського суду був прослуханий вищевказаний звукозапис судового засідання відповідно до тайм-кодів наданих позивачем. 
Розглянувши усне клопотання представника позивача заявлене в судовому засіданні 21.05.2026 року Північного апеляційного господарського суду про витребування оригіналу акту приймання-передачі нежитлових приміщень від 16.01.2026 року підписано з боку Товариства з обмеженою відповідальніістю "Підприємство "Київ" Генеральним директором ОСОБА_2 , а з боку ПП "Європейська Солідарність" Керівником Секретаріату Партії ОСОБА_1 та договору оренди нежитлових приміщень №01/01-2026 від 16.01.2026 року, колегія суддів дійшла наступних висновків. 
Як вбачається з матеріалів справи, у позивача строк для подачі клопотання про витребування доказів сплив відповідно до ст. 80 Господарського процесуального кодексу України, так як ухвалою суду про відкриття апеляційного провадження судом було встановлено позивачу строк для подачі відзиву на апеляційну скаргу заяв тощо. Водночас, позивачем не було заявлено клопотання про поновлення процесуального строку для подання до суду клопотання про витребування доказів, необґрунтовано обставини прострочення процесуального строку та недоведено вчинених дій по отриманню необхідних доказів.
За таких обставин, враховуючи п. 6 ст. 91, ст. 118, ч. 2 ст. 207 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів вбачає порушення строку пред`явлення клопотання про витребування доказів, що є підставою для його залишення без розгляду. 
При цьому, колегія суддів відзначає, що у відповідності до п.п. 4, 5 ч. 2 ст. 81 Господарського процесуального кодексу України у клопотанні про витребування судом доказів повинно бути зазначено заходи, яких особа, яка подає клопотання, вжила для отримання цього доказу самостійно, докази вжиття таких заходів та (або) причини неможливості самостійного отримання цього доказу; причини неможливості отримати цей доказ самостійно особою, яка подає клопотання.
У клопотанні про витребування доказів скаржником не надано доказів вжиття заходів для отримання цих доказів самостійно та (або) причин неможливості самостійного отримання цих доказів.
Означене також вказує на необґрунтованість заявленого клопотання, адже недотримані вимоги, що ставляться Господарським процесуальним кодексом України.
Заява позивача викладена у відзиві на апеляційну скаргу про поновлення наказу до виконання, не підлягає задоволенню, з урахування висновків колегії суддів викладених у даній постанові. 
Як вбачається з матеріалів справи, рішенням Господарського суду міста Києва від 17.09.2024 року у справі № 910/10904/23 яке було залишено без змін постановою Північного апеляційного господарського суду від 03.03.2025 року та постановою Верховного Суду від 23.04.2025 року, позовну заяву Товариства з обмеженою відповідальністю "Підприємство "Київ" до Політичної партії "Європейська Солідарність" про виселення з орендованого майна задоволено повністю, зокрема, виселено Політичну партію "Європейська Солідарність" з нежитлових приміщень, загальною площею 1674,27 кв. м, що розташовані на першому поверсі будівлі (літ. "Н"), яка знаходиться за адресою: 01015, м. Київ, вул. Лаврська, 16. 
Відповідно до ст. 129-1 Конституції України суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.
Згідно ст. 326 Господарського процесуального кодексу України судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.
Виконання судового рішення здійснюється на підставі наказу, виданого судом, який розглядав справу як суд першої інстанції (ч. 1 ст. 327 Господарського процесуального кодексу України).
Обов`язковість судового рішення належить до основних засад (принципів) господарського судочинства (статті 2 та 18 Господарського процесуального кодексу України).
05.05.2025 року на виконання вказаного рішення господарським судом міста Києва видано наказ.
Як було зазначено вище, Політична партія "Європейська Солідарність" звернулась до Господарського суду міста Києва з заявою про визнання виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню у справі № 910/10904/23. Вказана заява, з посиланням на положення ст. 328 Господарського процесуального кодексу України, обґрунтована тим, що 16.01.2026 року всі зобов`язання сторін за договором оренди нежитлових приміщень № к-206 від 15.10.2019 року були припиненні у зв`язку з їх виконанням.
Відповідно до ч. 1 ст. 328 Господарського процесуального кодексу України суд, який видав виконавчий документ, може за заявою стягувача або боржника визнати виконавчий документ таким, що не підлягає виконанню.
Відповідно до ч. 2 ст. 328 Господарського процесуального кодексу України суд визнає виконавчий документ таким, що не підлягає виконанню повністю або частково, якщо його було видано помилково або якщо обов`язок боржника відсутній повністю чи частково у зв`язку з його припиненням, добровільним виконанням боржником чи іншою особою або з інших причин.
Так, законодавець вказаною статтею визначає підстави визнання наказу таким, що не підлягає виконанню повністю або частково, за заявами стягувачів або боржників, поданими в порядку зазначеної статті, зокрема: якщо його видано помилково; якщо обов`язок боржника відсутній повністю чи частково у зв`язку з його припиненням добровільним виконанням боржником чи іншою особою або з інших причин (наприклад, у разі скасування чи зміни в апеляційному або в касаційному порядку чи за результатами перегляду за нововиявленими обставинами рішення, на підставі якого наказ було видано, якщо на момент таких скасування чи зміни наказ ще не було виконано повністю або частково).
Під відсутністю обов`язку слід розуміти, що обов`язок боржника відсутній повністю чи частково у зв`язку з його припиненням добровільним виконанням боржником чи іншою особою.
Під іншими причинами слід розуміти відсутність правових підстав у стягувача на здійснення будь-яких дій відносно боржника (стягнення, зобов`язання вчинити ті чи інші дії або утриматися від вчинення тощо), наприклад, у разі скасування чи зміни в апеляційному або в касаційному порядку чи за результатами перегляду за нововиявленими обставинами рішення, на підставі якого наказ було видано, якщо на момент таких скасування чи зміни наказ ще не було виконано повністю або частково.
За правилами ч. 4 ст. 328 Господарського процесуального кодексу України про виправлення помилки у виконавчому документі та визнання його таким, що не підлягає виконанню, суд постановляє ухвалу. Якщо стягнення за таким виконавчим документом уже відбулося повністю або частково, суд одночасно з вирішенням вказаних питань на вимогу боржника стягує на його користь безпідставно одержане стягувачем за виконавчим документом.
Отже, системний аналіз ч. 4 ст. 328 Господарського процесуального кодексу України передбачає правовий механізм визнання наказу таким, що не підлягає виконанню, у разі, зокрема, коли обов`язок боржника відсутній повністю чи частково у зв`язку з його припиненням, добровільним виконанням боржником.
Відповідно до ст. 598 Цивільного кодексу України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (ст. 599 цього Кодексу).
Судова колегія зазначає, що підставами визнання наказу таким, що не підлягає виконанню повністю або частково, за заявами стягувачів або боржників є такі: якщо його було видано помилково; якщо обов`язок боржника відсутній повністю чи частково у зв`язку з його припиненням, добровільним виконанням боржником чи іншою особою або з інших причин (наприклад, у разі скасування чи зміни в апеляційному або касаційному порядку чи за результатами перегляду за нововиявленими обставинами рішення, на підставі якого наказ було видано, якщо на момент таких скасування чи зміни наказ ще не було виконано повністю або частково).
Підстави для визнання наказу таким, що не підлягає виконанню, поділяються на дві групи: матеріально-правові (зобов`язання можуть припинятися внаслідок добровільного виконання обов`язку боржником поза межами виконавчого провадження, припинення зобов`язань переданням відступного, зарахуванням, за домовленістю сторін, прощенням боргу, неможливістю виконання) та процесуально-правові, до яких відносяться обставини, що свідчать про помилкову видачу судом наказу, зокрема: видача наказу за рішенням, яке не набрало законної сили; помилкової видачі наказу, якщо вже після видачі наказу у справі рішення суду було скасоване; видачі наказу двічі з одного й того ж питання у разі віднайдення оригіналу наказу вже після видачі його дубліката; пред`явлення наказу до виконання вже після закінчення строку на пред`явлення цього наказу до виконання. 
Тобто, задля визнання наказу від 05.05.2025 року про виселення таким, що не підлягає виконанню, на підставі ст. 328 Господарського процесуального кодексу України, боржнику необхідно довести, що зобов`язання Політичної партії "Європейська Солідарність" з повернення приміщення Товариству з обмеженою відповідальністю "Підприємство "Київ" є припиненими, а судове рішення було виконане належним чином у визначеному законом порядку та спосіб. 
Як вбачається з матеріалів справи, 16.01.2026 року між Товариством з обмеженою відповідальністю "Підприємство "Київ" та Політичною партією "Європейська Солідарність" було підписано акт приймання-передачі нежитлових приміщень від 16.01.2026 року, відповідно до якого на виконання п. 9.12 договору оренди нежитлових приміщень № к-206 оренди нежитлових приміщень від 15.10.2019 року, Політична партія "Європейська Солідарність" (орендар) повернув з тимчасового платного користування, а Товариство з обмеженою відповідальністю "Підприємство "Київ" (орендодавець) прийняв нежитлові приміщення загальною площею 1 674,27 кв.м., розташовані на першому поверсі будівлі головного виробничого корпусу (літ. «Н»), яка знаходиться за адресою: 01015, м. Київ, вул. Лаврська, 16 (п. 1).
Вказаний акт приймання-передачі нежитлових приміщень від 16.01.2026 року підписано з боку Товариства з обмеженою відповідальністю "Підприємство "Київ" (орендар) Генеральним директором ОСОБА_2., а з боку Політичної партії "Європейська Солідарність" (орендодавець) Керівником Секретаріату Партії ОСОБА_1
Крім того, як вбачається з матеріалів справи та не заперечується позивачем, 06.02.2026 року відповідачем на рахунок Товариства з обмеженою відповідальністю "Підприємство "Київ" були сплачені грошові кошти оренди приміщення, зокрема:
- 06.02.2026 року на суму 7 813 260,00 грн. Оплата за погашення заборгованості за 2025 рік оренди приміщення згідно договору № к-206 від 15.10.2019 року;
- 06.02.2026 року на суму 5 063 567,11 грн. Оплата за погашення заборгованості за 2025 рік оренди приміщення згідно договору № к-206 від 15.10.2019 року;
- 06.02.2026 року на суму 357 878,60 грн. Оплата за погашення заборгованості за 2025 рік оренди приміщення згідно договору № к-206 від 15.10.2019 року.
Таким чином, добровільне виконання рішення суду про виселення з нежитлового приміщення за адресою м. Київ, вул. Лаврська, 16 літ Н підтверджується: актом приймання-передачі нежитлових приміщень від 16.01.2026 року, який підписаний уповноваженими представниками сторін; витягом з ЄДРПОУ на підтвердження повноважень підписанта від позивача; підтвердженням платежів за всіма грошовими зобов`язаннями, що виникли на підставі договору оренди нежитлових приміщень № 206-к від 15.10.2019 року.
Враховуючи викладене, колегія суддів приймає як належне твердження скаржника, що у зв`язку з виконанням зобов`язання з повернення нежитлових приміщень, рішення Господарського суду міста Києва від 01.08.2019 року у справі № 910/10904/23 - виконано, оскільки зобов`язання припинилось в момент повернення нежитлових приміщень у відповідності до пункту 9.12. договору, що підтверджується Актом приймання-передачі нежитлового приміщення від 16.01.2026 року (наявний в матеріалах справи).
При цьому, колегія суддів приймає до уваги, що 16.01.2026 року між сторонами був укладений договір оренди нежитлових приміщень № 01/01-2026 разом з актом приймання передачі нежитлових приміщень за адресою м. Київ, вул. Лаврська, 16 літера Н та на рахунок Товариства з обмеженою відповідальністю "Підприємство "Київ" Політичною партією "Європейська Солідарність" був здійснений авансовий платіж за вищевказаним договором на суму 2 009 124,00 грн. (наявні в матеріалах справи).
Враховуючи вищевикладене, колегія суддів погоджується з твердженням скаржника, що позивачем були вчинені конклюдентні дії.
Як вбачається з матеріалів справи та не заперечується сторонами по справі, акт приймання-передачі приміщення від 16.01.2026 року та договір оренди нежитлових приміщень № 01/01-2026 від 16.01.2026 року до суду не оскаржувався та недійсним не визнавався.
Водночас ст. 204 Цивільного кодексу України унормовано, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.
У статті 215 Цивільного кодексу України визначено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).
Недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю (ч. 1 ст. 216 Цивільного кодексу України).
До правових наслідків недійсності правочину належить те, що він не створює юридичних наслідків. Окрім цього, якщо у зв`язку із вчиненням недійсного правочину другій стороні або третій особі завдано збитків та моральної шкоди, вони підлягають відшкодуванню винною стороною; правові наслідки виконання двостороннього недійсного правочину охоплюють собою двосторонню реституцію; законом можуть бути встановлені особливі умови застосування наслідків, визначених в ст. 216 Цивільного кодексу України або особливі правові наслідки окремих видів недійсних правочинів.
Отже, відповідно до статей 16, 203, 215 Цивільного кодексу України для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорювання правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду.
Визнання правочину недійсним являє собою спосіб захисту, наслідком застосування якого є припинення регулятивної сили правочину як юридичного факту, тобто визнання його таким, що не породжує юридичних наслідків. Відповідно разом з цим анулюються цивільні права та обов`язки, що виникли у сторін при вчиненні правочину, або цивільні права та обов`язки припиняються на майбутнє (якщо за недійсним правочином права й обов`язки передбачалися лише на майбутнє) для недопущення розвитку на підставі правочину відповідних йому правовідносин, пов`язаних з його виконанням, а також встановлення заборони на виконання правочину.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14.11.2018 року у справі № 2-1383/2010 зроблено висновок, що стаття 204 Цивільного кодексу України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. У разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню.
Враховуючи вищевикладене, колегія суддів зауважує, що договір оренди нежитлових приміщень № 01/01-2026 від 16.01.2026 року є чинним, породжує юридично значущі наслідки, обумовлені ним, й у силу презумпції правомірності правочину за ст. 204 Цивільного кодексу України вважається правомірним.
В свою чергу, за відсутності визнання недійсним нового договору оренди - відсутні підстави стверджувати про неправомірність/безпідставність перебування відповідача в спірному приміщенні.
Враховуючи вищевикладене, колегія суддів критично оцінює твердження представника позивача викладене у відзиві на апеляційну скаргу, що боржник і надалі продовжує безпідставно займати приміщення стягувача, що виключає будь-які правові підстави для скасування законної оскаржуваної ухвали та визнання наказу від 05.05.2026 року таким, що не підлягає виконанню.
З огляду на фактичні обставини цієї справи судова колегія зазначає, що Верховний Суд неодноразово наголошував на необхідності врахування принципу добросовісності (п. 6 ч. 1 ст. 3 Цивільного кодексу України) - стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення (постанови Верховного Суду від 10.04.2019 року у справі № 390/34/17, від 11.08.2021 року у справі № 909/436/20, від 28.09.2021 року у справі № 918/1045/20, від 06.10.2021 року у справі № 925/1546/20).
Відповідно до висновку, сформульованого Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 14.12.2021 у справі № 147/66/17, добросовісність - це певний стандарт поведінки, який характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення (пункт 55 постанови). Принцип добросовісності передбачає, що сторони повинні діяти добросовісно під час реалізації їхніх прав і передбаченого договором та/або законом виконання їхніх обов`язків (пункт 60 постанови). Введення у цивільне законодавство принципу добросовісності є заходом, спрямованим на зміцнення моральних засад цивільно-правового регулювання. Саме з позиції моральності слід підходити до оцінки поведінки суб`єкта права як добросовісного або недобросовісного (пункт 61 постанови).
Згідно з висновком Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду, сформульованим у постанові від 16.02.2022 року у справі № 914/1954/20, суди мають враховувати принцип добросовісності - стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Доктрина заборони суперечливої поведінки, в основі якої лежить принцип добросовісності, базується на римській максимі: ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці. Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, та, що не відповідає попереднім заявам або поведінці однієї сторони, за умови, що інша розумно на них покладається.
За змістом ч. 2 ст. 13 Цивільного кодексу України недобросовісна поведінка однієї особи, яка полягає у вчиненні дій, що можуть у майбутньому порушити права інших осіб, є формою зловживання правом. Сутність зловживання правом полягає у недобросовісному вчиненні уповноваженою особою дій, які складають зміст відповідного суб`єктивного цивільного права, зокрема всупереч меті останнього. Заборона зловживання правом по суті випливає з властивості рівнозваженості, закладеної у принципі юридичної рівності учасників цивільних правовідносин (висновок, сформульований Верховним Судом у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 04.09.2020 року у справі № 311/2145/19).
Обираючи варіант добросовісної поведінки, боржник зобов`язаний піклуватися про те, щоб його юридично значимі вчинки були економічно обґрунтованими. Також поведінка боржника, повинна відповідати критеріям розумності, що передбачає, що кожне зобов`язання, яке правомірно виникло, повинно бути виконано належним чином, а тому кожний кредитор вправі розраховувати, що усі існуючі перед ним зобов`язання за звичайних умов будуть належним чином та своєчасно виконані. Доброчесний боржник повинен мати на меті обов`язок добросовісно виконати усі свої зобов`язання, а в разі неможливості такого виконання - надати справедливе та своєчасне задоволення (сатисфакцію) прав та правомірних інтересів кредитора.
Добросовісність - це відповідність дій учасників цивільних правовідносин певному стандарту поведінки, який характеризується чесністю, відкритістю, повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Тобто цивільний оборот ґрунтується на презумпції добросовісності та чесності учасників цивільних відносин, які вправі розраховувати саме на таку поведінку інших учасників, що відповідатиме зазначеним критеріям та уявленням про честь і совість.
При здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах (п. 6 ч. 1 ст. 3, ч. 2, 3 ст. 13 Цивільного кодексу України).
Одним зі способів захисту добросовісної сторони є принцип, згідно з яким особа втрачає право посилатися на будь-які факти на обґрунтування вимог, якщо її попередня поведінка підтверджує, що вона дотримується протилежної позиції.
Доктрина «venire contra factum proprium» (заборони суперечливої поведінки), в основі якої лежить принцип добросовісності, базується ще на римській максимі - «non concedit contra factum proprium» (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці).
По суті згаданий принцип римського права venire contra factum proprium є вираженням equitable estoppel - однієї з найважливіших доктрин загального права. В системі загального права ця доктрина ґрунтується на principles of fraud. Вона спрямована на недопущення ситуації, в якій одна сторона може займати іншу позицію в судовому розгляді справи, що відрізняється від її більш ранньої поведінки або заяв, якщо це ставить протилежну сторону у невигідне становище (постанови Верховного Суду від 28.04.2021 у справі № 910/9351/20, від 09.06.2021 у справі № 911/3039/19, від 08.09.2021 у справі №910/10444/20, від 24.10.2019 у справі № 904/3315/18).
Європейським судом з прав людини у своїй практиці також було неодноразово застосовано принцип «естопель», тобто принцип, який означає категоричне заперечення такої поведінки сторони в процесі, якою вона перекреслює те, що попередньо було нею визнано в цьому та/або іншому судовому процесі («Хохліч проти України», заява № 41707/98).
Є такі критерії добросовісної поведінки: вона має бути очікуваною, характерною для інших учасників цивільних правовідносин за порівнянних обставин; поведінка учасника цивільно-правових відносин не повинна обмежувати право чи позбавляти права інших осіб та має враховувати права, законні інтереси іншої сторони правовідносин; поведінка сторони має бути законною, зокрема не допускаються дії виключно з протиправною метою або з наміром заподіяти шкоду іншій особі; учасники цивільних правовідносин повинні сприяти своєму контрагенту різними способами, у тому числі через отримання необхідної інформації. Відповідність дій сукупно усім цим критеріям дозволить оцінити такі дії як добросовісні. В іншому разі є підстави стверджувати про недобросовісну поведінку та зловживання правом.
Головне завдання застосування принципу добросовісності полягає у тому, щоби перешкодити стороні отримати переваги та вигоду внаслідок своєї непослідовної поведінки на шкоду іншій стороні, яка добросовісно поклалася на певну юридичну ситуацію, створену першою стороною або обома. Інакше кажучи, принцип добросовісності проявляється у тому, що жодна особа не може отримувати переваги від своєї незаконної або недобросовісної поведінки.
Таким чином, беручи до уваги, що договір оренди нежитлових приміщень № 01/01-2026 від 16.01.2026 року є чинним, породжує юридично значущі наслідки, - свідчить про допущення позивачем суперечливої поведінки.
Твердження позивача, що акт приймання-передачі нежитлового приміщення від 16.01.2026 року за адресою: м. Київ, вул. Лаврська, 16 літера Н та договір оренди нежитлових приміщень № 01/01-2026 від 16.01.2026 року, був підписаний з боку позивача ОСОБА_2 за відсутності відповідних повноважень на його підписання у останнього, колегія судді не визнає переконливими доводами, з огляду на наступне. 
Так, як вбачається з витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань станом на 16.01.2026 року 13:37 керівником Товариства з обмеженою відповідальністю «Підприємство «Київ» був ОСОБА_2 (повноваження: вчиняти дії від імені юридичної особи, у тому числі підписувати договори тощо) (том 8, а.с 38-57). 
Тобто, станом на момент підписання вищевказаного акту да договору оренди обмежень повноважень, зокрема щодо спільного підпису всіх документів з заступником генерального директора Товариства у ОСОБА_2 не було. 
Водночас, твердження представника позивача про недобросовісність з боку відповідача з огляду на обізнаність про необхідність спільного підпису всіх документів Товариства, колегія суддів не визнає переконливими доводами, як безпідставне та необґрунтоване. 
В свою чергу, надання правової оцінки всім обставинам на які посилається позивач, зокрема щодо відсутності чи перевищення повноважень керівника ОСОБА_2 поза межами повноцінного/окремого позовного провадження колегія суддів вважає невиправданим, оскільки в межах розгляду заяви про визнання наказу таким, що не підлягає виконанню повністю або частково, встановлюється лише наявність чи відсутність чіткого та однозначного факту припинення обов`язку боржника добровільним виконанням боржником чи іншою особою або з інших причин. Перегляд самого судового рішення, самого спору по суті, встановлених судовим рішенням фактичних обставин справи, дослідження доказів, що свідчать про можливу зміну цих обставин, з прийняттям відповідних висновків не здійснюється.
Аналогічна правова позиція викладена в постановах Верховного Суду від 11.07.2019 року у справі № 910/8665/17, від 30.03.2021 року № 910/8794/17.
З цих же підстав, колегія суддів вважає передчасними висновок суду першої інстанції  щодо наявності відповідних заборон вчинення реєстраційних дій та про визнання недостовірними доказами відповідних документів, що свідчать про виконання рішення суду у даній справі.
Водночас, колегія суддів враховує, що на даний час існує спір про визнання недійсними рішення загальних зборів учасників Товариства з обмеженою відповідальністю «Підприємство «Київ», оформлені протоколом №04/09/23 від 04.09.2023 року та статуту Товариства з обмеженою відповідальністю «Підприємство «Київ» (ідентифікаційний код 00308146) (нова редакція), тобто наявний відповідний корпоративний спір, зокрема щодо призначення нового Генерального директора Товариства тощо.
В свою чергу, наявність наказу Міністерства юстиції України № 114/5 від 16.01.2026 року не може бути використане в даному процесі як належний та допустимий доказ беззаперечного підтвердження неправомірних чи недобросовісних дій саме відповідача. 
Таким чином, Політичної партії "Європейська Солідарність"(фінансування якої здійснюється з Державного бюджету України), яка покладалася на дані з витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, підписавши відповідний акт, уклавши договір оренди та сплативши кошти за користування приміщенням, не повинна нести тягар негативних наслідків корпоративного конфлікту позивача.
Згідно зі статтями. 76, 77, 78 Господарського процесуального кодексу України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Достовірними є докази, створені (отримані) за відсутності впливу, спрямованого на формування хибного уявлення про обставини справи, які мають значення для справи.
В свою чергу, твердження позивача, що існування акту від 16.01.2026 року та договору оренди від 16.01.2026 року пов`язане зі спробами рейдерського захоплення Товариства, які (захоплення) мали місце 15-16.01.2026 року та 05-06.02.2026 року, та не може свідчити про прийняття Товариством приміщення від Політичної партії та його подальшої передачу в оренду боржнику є безпідставними, оскільки вказане не входить до предмету доведення у даній справі, виходячи з підстав та предмету позову (заяви).
Завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави (ч. 1 ст. 2 Господарського процесуального кодексу України).
У пункті 6 ч. 1 ст. 3 Цивільного кодексу України зазначено, що загальними засадами цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність.
За умовами п. 9 ч. 1 ст. 39 Закону України «Про виконавче провадження», виконавче провадження підлягає закінченню у разі фактичного виконання в повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом.
З аналізу обставин цієї справи вбачається, що обов`язок було виконано боржником добровільно в межах виконавчого провадження, відтак, судова колегія не погоджується з висновком місцевого господарського суду про те, що з наведених відповідачем підстав (виконання рішення суду) виконавчий документ не може бути визнаний таким, що не підлягає виконанню. 
Враховуючи вищевикладене у сукупності, колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для визнання виконавчого документа (наказу від 05.05.2025 року про виселення) таким, що не підлягає виконанню у справі № 910/10904/23.
Відповідно до ст. 236 Господарського процесуального кодексу України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
З огляду на викладене, Північний апеляційний господарський суд дійшов висновку, що доводи скаржника, зокрема щодо відповідного виконання зобов`язання з повернення нежитлових приміщень, знайшли своє підтвердження під час розгляду справи в апеляційному порядку, у зв`язку з чим оскаржувана ухвала суду підлягає скасуванню, апеляційна скарга Політичної партії "Європейська Солідарність" - задоволенню. 
При цьому, колегія суддів не погоджується з твердженнями позивача викладеними у відзиві на апеляційну скаргу.
Суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове рішення у відповідній частині або змінити рішення (п. 2 ч. 1 ст. 275 Господарського процесуального кодексу України).
Згідно ч. 1 ст. 277 Господарського процесуального кодексу України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Судові витрати, згідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України покладаються на позивача. 
Керуючись ст. ст. 129, 269, 270, 275, 277 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд - 
УХВАЛИВ: 
1. Апеляційну скаргу Політичної партії "Європейська Солідарність" на ухвалу Господарського суду міста Києва від 26.02.2026 року за заявою Політичної партії "Європейська Солідарність" про визнання виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню у справі №910/10904/23 задовольнити.
2. Ухвалу Господарського суду міста Києва по справі № 910/10904/23 від 26.02.2026 про відмову у визнанні наказу таким, що не підлягає виконанню скасувати задовольнивши відповідну заяву та прийняти нове рішення, яким визнати наказ від 05.05.2025 року на виконання рішення Господарського суду міста Києва по справі № 910/10904/23 таким, що не підлягає виконанню.
3. Судовий збір, понесений у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, покласти на позивача.
Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Підприємство "Київ" (01015, Україна, м. Київ, вул. Лаврська, 16, код ЄДРПОУ 00308146) на користь Політичної партії "Європейська Солідарність" (04176, місто Київ, вул. Електриків, буд. 29А, код ЄДРПОУ 21715714) 2 663 (дві тисячі шістсот шістдесят три) грн 00 коп. судового збору за розгляд справи в суді апеляційної інстанції. 
4. Видачу наказу доручити Господарському суду міста Києва. 
5. Матеріали справи №910/10904/23 повернути до Господарського суду міста Києва. 

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя В.В. Сулім 

Судді О.М. Гаврилюк

Б.О. Ткаченко

Дата підписання 28.05.2026 року.