Справа № 158/2509/25 	Головуючий у 1 інстанції: Костюкевич О. К. 	
Провадження № 22-ц/802/423/26  	  Доповідач: Федонюк  С. Ю.	

ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 травня 2026 року        місто Луцьк

Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого - судді Федонюк С. Ю.,
суддів - Матвійчук Л. В., Осіпука В. В.,
з участю:
секретаря судового засідання – Савчук О. В.,
представника позивача – ОСОБА_1 ,
відповідача – ОСОБА_2 ,
представника відповідача – ОСОБА_3 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відео конференції в місті Луцьку цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про визнання права власності на 1/2 частину квартири, як на частку в спільному майні подружжя, за апеляційною скаргою відповідача ОСОБА_2 , поданою в його інтересах представником ОСОБА_3 , на рішення Ківерцівського районного суду Волинської області від 30 січня 2026 року,
В С Т А Н О В И В:

У серпні 2025 року ОСОБА_4 звернулась до суду із даним позовом, обґрунтовуючи вимоги тим, що 08 серпня 1987 року між нею та ОСОБА_2 було укладено шлюб, який на підставі рішення Ківерцівського районного суду Волинської області від 28 серпня 2007 року було розірвано, про що видано свідоцтво ВРАЦС серії НОМЕР_1 від 31.01.2008 року.
Вказувала, що під час перебування у шлюбі, а саме 27 квітня 2001 року, їх подружжям за спільні кошти на підставі договору-купівлі продажу, посвідченого державним нотаріусом Ківерцівської державної нотаріальної контори Волинської області Літвак Н. В., було придбано квартиру АДРЕСА_1 .
З урахуванням того, що на даний час шлюб між нею та ОСОБА_2 розірвано, але не досягнуто добровільної згоди щодо поділу спільно нажитого майна, ОСОБА_4 просила суд визнати за нею право власності на 1/2 частку квартири АДРЕСА_1 , як на частку в спільній сумісній власності подружжя, та стягнути з відповідача на її користь судові витрати.
Рішенням Ківерцівського районного суду Волинської області від 30 січня 2026 року позов задоволено. 
Визнано за ОСОБА_4 право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 , як на частку в спільній сумісній власності подружжя.
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 1211 грн 20 коп судового збору.
Не погодившись із даним рішенням суду, ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій, покликаючись на неповне з`ясування судом першої інстанції фактичних обставин щодо моменту виникнення права на позов та причин тривалої бездіяльності позивачки, що призвело до неправильного застосування норм матеріального права та є самостійною підставою для скасування рішення в частині відмови у застосуванні позовної давності.
На обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що квартира була придбана за його особисті грошові кошти. Ці обставини підтверджені свідком - спільною донькою сторін, яка безпосередньо повідомила про джерело фінансування для придбання спірного майна. Відповідач вважає, що надав ті докази, які об`єктивно могли бути збережені з урахуванням значного проміжку часу, що минув з моменту придбання квартири. Однак, суд першої інстанції не надав належної оцінки доказу - показанням свідка. За умови, коли спір ініційовано через понад 17 років після розірвання шлюбу, саме позивачка, яка обрала такий спосіб захисту, повинна була усвідомлювати ризик ускладнення доказування обставин, що мали місце у віддаленому минулому.
Вказує, що суд першої інстанції не забезпечив повного, всебічного та об`єктивного з`ясування обставин справи, не дав належної оцінки доказам сторони відповідача та фактично застосував презумпцію спільності майна без перевірки доводів про особистий характер коштів, що є істотним порушенням норм матеріального та процесуального права.
Покликається на те, що суд обмежився загальним посиланням на відсутність оспорювання права, проте не з`ясував, чи виник у позивачки обов`язок проявити розумну обачність та інтерес до реалізації своїх майнових прав після припинення шлюбних відносин. Просив суд застосувати до позову строк позовної давності.
Відзив на апеляційну скаргу не було подано.
За частинами першою, другою статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Вивчивши матеріали даної цивільної справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що рішення суду першої інстанції слід залишити без змін з таких підстав.
Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим (частина перша статті 263 ЦПК України).
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Зазначеним вимогам закону оскаржуване рішення суду першої інстанції відповідає.
Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності, частки якого є рівними. Презумпцію режиму спільної власності на майно, придбане подружжям у шлюбі, спростовує той із подружжя, який вважає, що майно належить особисто йому, а тому, зважаючи на те, що відповідачем не надано належних і допустимих доказів на спростування цієї презумпції, суд дійшов висновку про необхідність задоволення позову. Разом з тим, суд також дійшов висновку про відсутність підстав для застосування в даному спорі наслідків пропущення строку позовної давності.
З такими висновками суду першої інстанції колегія суддів погоджується з огляду на наступне. 
Відповідно до статті 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).
Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту (постанова Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року в справі №638/2304/17).
Судом установлено, що ОСОБА_4 та ОСОБА_5 перебували у шлюбі, який був зареєстрований 08 серпня 1987 року Тростянецькою сільською радою Ківерцівського району Волинської області за актовим записом № 10 та згідно з рішенням Ківерцівського районного суду Волинської області від 28 серпня 2007 року - розірваний (а.с.11, 12).
ОСОБА_6 на підставі договору купівлі-продажу квартири, посвідченого 27 квітня 2001 року державним нотаріусом Ківерцівської державної нотаріальної контори Волинської області Літвак Н. В. за реєстровим № 2-504, придбав квартиру АДРЕСА_1 , право власності на яку зареєстровано Волинським обласним бюро технічної інвентаризації 16 травня 2001 року в реєстрову книгу № 18 за реєстровим № 2480 (а.с.5).
Як убачається із свідоцтва про переміну прізвища, імені, по батькові серії НОМЕР_2 від 04 березня 2003 року, ОСОБА_6 змінив прізвище на ОСОБА_2 (а.с.10).
Факт зміни прізвища позивачки з ОСОБА_7 на ОСОБА_8 підтверджується копією свідоцтва про розірвання шлюбу серії НОМЕР_1 від 31 січня 2008 року та актовим записом про шлюб (а.с.12, 13).
Від шлюбу у сторін є двоє дітей – син ОСОБА_9 ,1988 року народження, та дочка ОСОБА_10 ,1990 року народження. 
Син ОСОБА_9 та дочка від другого шлюбу ОСОБА_11 , 2009 року народження, зареєстровані разом з відповідачем у спірній квартирі. До 2021 року в цьому житлі була зареєстрована і позивачка ОСОБА_4 .
Сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки (абзац 1 частини другої статті 3 СК України).
Майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя (стаття 60 СК України). 
Частини третя та четверта статті 368 ЦК України також визначають, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі.
Заперечуючи позов, ОСОБА_2 указував, що квартира є його особистою власністю, так як придбана за його особисті кошти. Зазначав, що він після розірвання шлюбу із ОСОБА_12 самостійно, за власні кошти здійснював ремонт квартири, оплачував комунальні послуги. Натомість, позивачка після розірвання шлюбу забрала свої речі та пізніше знялась із реєстрації в даній квартирі.
Законом установлено презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує (постанови Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року в справі № 372/504/17, від 11 жовтня 2023 року в справі № 756/8056/19).
Відповідно до статті 61 СК України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Об`єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя. Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. 
Тлумачення статті 61 СК України свідчить, що спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна чи майнових прав, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були набуті чи оформлені (постанова Верховного Суду від 05 січня 2024 року в справі № 755/12204/18).
Разом з тим, умовою належності того майна, яке одержане за договором, укладеним одним із подружжя, до об`єктів спільної сумісної власності подружжя є визначена законом мета укладення договору - інтереси сім`ї, а не особисті, не пов`язані із сім`єю інтереси одного з подружжя. Отже, якщо один із подружжя уклав договір в інтересах сім`ї, то цивільні права та обов`язки за цим договором виникають в обох із подружжя. Подружжя має відповідати за спільними зобов`язаннями всім майном, яке належить їм на праві спільної сумісної власності.
Такий правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 30 червня 2020 року в справі № 638/18231/15, а також у постанові Верховного Суду від 02 квітня 2020 року в справі №638/17330/16-ц.
Статтею 57 СК України визначено перелік видів особистої приватної власності одного з подружжя та підстави її набуття.
За змістом частини 1 статті 57 СК України, особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: майно, набуте нею, ним до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто; житло, набуте нею, ним за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду»; земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених Земельним кодексом України.
Якщо у придбання майна вкладені крім спільних коштів і кошти, що належали одному з подружжя, то частка у цьому майні, відповідно до розміру внеску, є його особистою приватною власністю (ч. 7 ст. 57 СК України)
У пункті 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» роз`яснено, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання.
Таким чином, у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане.
Вирішуючи питання щодо правового режиму такого майна, встановлюються факти створення (придбання) сторонами майна внаслідок спільної праці, ведення спільного господарства, побуту, виконання взаємних прав та обов`язків, з`ясовують час придбання, джерело набуття (кошти, за які таке майно було набуте), а також мету придбання майна, що дозволяє надати йому правовий статус спільної сумісної власності.
Подібний правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду від 03 січня 2025 року у справі № 567/93/23.
Таким чином, набуття майна за час перебування у шлюбі створює презумпцію виникнення права спільної сумісної власності. Це означає, що ні дружина, ні чоловік не зобов`язані доводити наявність права спільної сумісної власності на майно, набуте у шлюбі, оскільки воно вважається таким, що належить подружжю.
Якщо майно придбано під час шлюбу, то реєстрація прав на нього лише на ім`я одного із подружжя не спростовує презумпцію належності його до спільної сумісної власності подружжя.
Заінтересована особа може довести, що майно придбане нею у шлюбі, але за її особисті кошти. У цьому разі презумпція права спільної сумісної власності на це майно буде спростована.
Однак, якщо ж заява одного з подружжя, про те, що майно було придбане на її особисті кошти не буде належним чином підтверджена, презумпція права спільної сумісної власності подружжя залишиться непохитною.
Таким чином, тягар доказування у справах цієї категорії покладено на того із подружжя, хто заперечує проти визнання майна об`єктом спільної сумісної власності подружжя.
Такий правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду від 26 вересня 2019 року у справі № 643/4160/16-ц.
Згідно з частинами першою-третьою статті 12, частинами першою п`ятою, шостою статті 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний (пункт 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц).
Разом з тим, надані відповідачем докази на підтвердження його заперечень щодо віднесення спірного майна до спільного сумісного майна подружжя, були предметом оцінки суду першої інстанції. Порушень норм процесуального права при оцінці таких доказів апеляційним судом не встановлено.
На переконання апеляційного суду, презумпція спільності набутого у шлюбі майна - спірної квартири відповідачем не була спростована, оскільки він не довів належними та допустимими доказами, що набув майно за особисті грошові кошти.
В суді апеляційної інстанції відповідач підтвердив, що квартира була придбана з метою проживання в ній його сім`ї, в тому числі і позивачки ОСОБА_4 та їх дітей.
Покликання відповідача ОСОБА_2 на пояснення в якості свідка дочки сторін ОСОБА_13 , 2009 року народження, щодо обставин придбання в 2001 році спірної квартири за особисті кошти батька колегія суддів правильно не може взяти до уваги як доказ на спростування презумпції спільності майна подружжя, оскільки в силу свого віку на час придбання житла (8 років) вона не могла у повній мірі володіти такою інформацією та розуміти всі аспекти, притаманні поняттю особистої власності.
Разом з тим, відповідно до норм ч.2 ст.78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування. Не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Отже, відповідачем ОСОБА_2 ні в суд першої інстанції, ні до апеляційної скарги не надано належних та допустимих доказів на підтвердження обставин щодо придбання спірної квартири за особисті кошти та в особистих інтересах.
Встановивши фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, а саме набуття спірної квартири у період перебування ОСОБА_4 у шлюбі з ОСОБА_2 , суд дійшов обґрунтованого висновку про те, що оскільки спірне майно є об`єктом права спільної сумісної власності, то частки подружжя у такому майні вважаються рівними. 
Суд першої інстанції при вирішенні зазначених позовних вимог правильно визначився з характером спірних правовідносин, нормами матеріального та процесуального права, які підлягають застосуванню, та, надавши обґрунтовану правову оцінку поданим у справі доказам у їх сукупності, дійшов обґрунтованого висновку про поділ квартири, як спільного сумісного майна подружжя, у рівних частинах, визнавши за позивачкою право на частину у власності на дане майно .
Колегія суддів вважає, що задоволення позову у вказаній частині щодо поділу майна у такий спосіб відповідає змісту порушеного права позивача як співвласника спільного сумісного майна подружжя та не суперечить судовій практиці вирішення подібних спорів (постанова Верховного Суду від 15 листопада 2023 року у справі № 753/4498/19 ).
Щодо доводів апеляційної скарги про порушення судом першої інстанції норм процесуального права, зокрема, в частині відмови у застосуванні позовної давності, апеляційний суд зазначає наступне.
Вирішуючи питання стосовно строку позовної давності, суд першої інстанції правильно зазначив, що позивачкою було подано цей позов у межах визначених законом строків давності.
Апеляційний суд з наведеними висновками погоджується з огляду на таке. 
Відповідач ОСОБА_2 та його представник адвокат Остапчук О. Ю. покликались на те, що строк позовної давності слід відраховувати з моменту розірвання шлюбу між сторонами.
Проте, у статті 68 СК України передбачено, що розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу.
Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність – це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.
Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).
Згідно із частиною першою статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.
Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України).
Згідно зі статтею 72 СК України позовна давність не застосовується до вимог про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, якщо шлюб між ними не розірвано. До вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності.
Неподання позову про поділ майна, у тому числі до спливу трьох років з дня розірвання шлюбу, за відсутності доказів, які б підтверджували заперечення права одного з подружжя на набуте у період шлюбу майно, зареєстроване за іншим подружжям, не може свідчити про порушення права і вказувати на початок перебігу позовної давності (постанова Верховного Суду України від 23 вересня 2015 року в справі № 6-258цс15).
Отже, виходячи з наведених норм закону та усталеної судової практики, початок перебігу позовної давності в справах про поділ спільного майна подружжя, шлюб якого розірвано, обчислюється не з дати прийняття постанови державного органу реєстрації актів цивільного стану (статті 106, 107 СК України) чи з дати набрання рішенням суду законної сили (статті 109, 110 СК України), а від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності (частина друга статті 72 СК України), тобто з моменту виникнення спору між ними.
Такі висновки викладені, зокрема, в постановах Верховного Суду від 11 жовтня 2023 року в справі № 359/6727/21, від 29 квітня 2024 року в справі № 522/3192/21, від 02 серпня 2024 року в справі № 289/2115/21, від 03 листопада 2025 року в справі № 761/25624/20. 
Установивши, що з моменту розірвання шлюбу між сторонами право позивачки на частку спірної квартири відповідачем не оспорювалося, вона фактично до 2021 року була зареєстрована в даному житлі, могла безперешкодно користуватися ним, маючи доступ до квартири, суд першої інстанції зробив правильний висновок про відсутність підстав для застосування до спірних правовідносин наслідків спливу позовної давності.
ОСОБА_4 19 квітня 2021 року добровільно знялася з реєстрації місця проживання за адресою спірного майна, що не заперечив і відповідач. Також він в суді апеляційної інстанції вказав, що і в 2019 році позивачка зі своїм чоловіком користувалась даною квартирою, ночувала в цьому приміщенні, що свідчить про відсутність на той час спору щодо права користування спірним майном як спільною сумісною власністю бувшого подружжя .
Будь-яких доказів, які би підтверджували, що позивачка про порушення свого права могла довідатись раніше, суду не надано, а відповідачем у цій справі не доведено, що спір між сторонами щодо поділу спільного майна виник раніше. 
Разом з тим, Верховний Суд у постанові від 04 травня 2026 року у справі № 702/495/24 зазначає, що в разі, якщо позовна давність не спливла станом на 02 квітня 2020 року, то строк звернення до суду спочатку було продовжено (до 30 червня 2023 року - на строк дії карантину, надалі до 29 січня 2024 року - на строк дії воєнного стану), а з 30 січня 2024 року перебіг строку звернення до суду зупинився на строк дії воєнного стану.
З огляду на встановлені у цій справі обставини щодо початку перебігу позовної давності принаймні з 20 квітня 2021 року (з дня зняття з реєстрації місця проживання позивачкою), а також з урахуванням продовження та зупинення перебігу такого строку на період дії карантину та воєнного стану, суд апеляційної інстанції вважає правильним висновок про те, що строк звернення до суду з цим позовом не сплив.
За таких обставин висновок суду першої інстанції про відсутність підстав для застосування позовної давності є правильним та відповідає вимогам законодавства.
Крім того, доводи апеляційної скарги про порушення судом процесуальних норм в частині невирішення питань про залишення без руху позову у зв`язку з неправильною оцінкою вартості спірного майна та неналежної сплати позивачкою судового збору, а також про залишення позовної заяви без розгляду через повторну неявку сторони позивача в судове засідання, не беруться апеляційним судом до уваги, оскільки такі не впливають на правильність оскаржуваного судового рішення та не є підставою для його скасування чи зміни. 
Інші доводи апеляційної скарги аналогічні доводам відзиву на позовну заяву, яким судом надана належна правова оцінка, та переважно спрямовані на переоцінку апелянтом доказів, на правильність висновків суду не впливають та їх не спростовують.
Порушень норм процесуального права, що призвели до неправильного вирішення справи, а також обставин, які є обов`язковими підставами для скасування судового рішення, апеляційний суд не встановив. 
Таким чином, колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення суду першої інстанції є законним і обґрунтованим, судом додержано вимоги матеріального та процесуального права, а тому рішення суду відповідно до ст. 375 ЦПК України необхідно залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.
Керуючись ст. ст. 375, 381-384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_2 , подану в його інтересах представником ОСОБА_3 , залишити без задоволення.
Рішення Ківерцівського районного суду Волинської області від 30 січня 2026 року в даній справі залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий-суддя

Судді: