ЛЬВІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
08 червня 2026 року	справа № 380/1933/26	

Львівський окружний адміністративний суд у складі судді Желік О.М., розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) адміністративну справу за позовом товариства з обмеженою відповідальністю «НЕО-ТРЕЙД ГРУП» до Львівської митниці про визнання протиправними і скасування рішення про коригування митної вартості товарів та картки відмови, –

в с т а н о в и в:

Товариство з обмеженою відповідальністю «НЕО-ТРЕЙД ГРУП» (далі – позивач, ТзОВ «НЕО-ТРЕЙД ГРУП») звернулося до Львівського окружного адміністративного суду з позовною заявою до Львівської митниці (далі – відповідач), у якій просить визнати протиправними та скасувати рішення про коригування митної вартості товарів від 16.12.2025 № UA209000/2025/900720/2 і картку відмови в прийнятті митної декларації, митному оформленні випуску чи пропуску товарів, транспортних засобів комерційного призначення від 16.12.2025 № UA209170/2025/064751, прийняті Львівською митницею.
В обґрунтування позову зазначив, що основним методом визначення митної вартості товарів, які ввозяться на митну територію України відповідно до митного режиму імпорту, є метод визначення митної вартості товарів за ціною договору (контракту) щодо товарів, які імпортуються (вартість операції), і єдиною підставою його незастосування є те, що використані декларантом або уповноваженою ним особою відомості не підтверджені документально або не визначені кількісно і достовірно та/або відсутня хоча б одна із складових митної вартості, яка є обов`язковою при її обчисленні. Вказав, що для митного оформлення подав повний пакет передбачених частиною другою статті 53 Митного кодексу України документів, які за своїм змістом не суперечили один одному та в повному обсязі підтверджували числові значення складових митної вартості, а тому таких документів було цілком достатньо для визначення митної вартості товарів за основним методом. Зауважив, що відповідач не конкретизував, які саме складові митної вартості залишилися непідтвердженими, а сумніви митного органу ґрунтуються виключно на припущеннях. Тому вважає оскаржувані рішення про коригування митної вартості товарів і картку відмови протиправними та такими, що підлягають скасуванню, у зв`язку з чим звернувся до суду з цим позовом.
Ухвалою судді від 09.02.2026 відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами.
Ухвалою суду від 08.06.2026 відмовлено у задоволенні клопотання відповідача про розгляд справи з повідомленням (викликом) сторін.
На адресу суду від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, у якому проти позову заперечив. Вказав, що під час здійснення митного оформлення за митною декларацією від 15.12.2025 № 25UA209170109323U2 опрацьовано інформацію, що міститься у поданих до митного оформлення документах, та виявлено, що подані документи згідно з переліком та відповідно до умов, зазначених у частинах другій та третій статті 53 МК України, не містять усіх відомостей щодо ціни, що була фактично сплачена за товар; надані декларантом на запит митного органу документи також не містять усіх таких відомостей. Зокрема, зазначив, що: пункт 11.1 Контракту від 11.08.2025 № 001/1108/2025 передбачає строк дії контракту до повного виконання його умов, проте контрактом не визначено поняття «момент повного виконання», що не дозволяє перевірити чинність контракту на момент подання митної декларації; надані як банківські платіжні документи копії SWIFT № 135 від 13.08.2025 та № 141 від 16.10.2025 не містять обов`язкових реквізитів, визначених Положенням № 216, зокрема підпису відповідальної особи платника, а в платіжній інструкції від 13.08.2025 № 135 у графі 70 міститься посилання на інвойс, якого на момент оплати ще не було (інвойс датований 14.10.2025); в експортній декларації від 15.10.2025 № 021720250000294227 у графі «номер накладної» зазначено номер документа, який до митного оформлення не подано; у CMR № 3841445, № 6293304 та № 6406499 від 11.12.2025 у графі 22 відсутній штамп та/або підпис відправника, а перевізником у графах 16 та 23 зазначено PE «INTERVID», тоді як рахунок на перевезення № 10248 від 11.12.2025 виставлений ТОВ «ВАНВЕЙЛ», при цьому посередницький договір між цими суб`єктами не надавався. На думку відповідача, наведене свідчить про наявність розбіжностей та відсутність належних відомостей, які обґрунтовують заявлені числові значення митної вартості, а тому митну вартість скориговано за резервним методом (стаття 64 МК України) на підставі МД № 100060/2025/530103 від 30.09.2025 (4,01 дол. США/кг). Просив у задоволенні позову відмовити.
Від позивача на адресу суду надійшла відповідь на відзив, в якій навів доводи аналогічні тим, які викладені в позовній заяві.
Суд дослідив долучені до матеріалів справи письмові докази та встановив такі обставини справи.
ТзОВ «НЕО-ТРЕЙД ГРУП» є суб`єктом господарювання, який провадить підприємницьку діяльність на товарному ринку України.
На підставі зовнішньоекономічного контракту від 11.08.2025 № 001/1108/2025, укладеного між компанією TIANJIN MACHINERY & ELECTRIC EQUIPMENT IMP. & EXPORT CO., LTD. (Китай, продавець) та ТзОВ «НЕО-ТРЕЙД ГРУП» (покупець), позивач придбав товар – крісла для сидіння, які обертаються, з регульованою висотою, в асортименті (OFFICE CHAIR різних артикулів). Відповідно до рахунка-фактури (інвойса) від 14.10.2025 № YNF250808 загальна вартість товару становить 41771,00 доларів США. Умови поставки – FOB.
З метою митного оформлення товарів позивач через уповноважену особу подав Львівській митниці митну декларацію від 15.12.2025 № 25UA209170109323U2 разом з копіями документів, що підтверджують заявлену митну вартість, зокрема: зовнішньоекономічного контракту від 11.08.2025 № 001/1108/2025; рахунка-фактури (інвойса) від 14.10.2025 № YNF250808; рахунка-проформи від 11.08.2025 № YNF250808; пакувального листа; коносамента від 04.11.2025 № SZX251037; міжнародних товарно-транспортних накладних (CMR) № 3841445, № 6293304, № 6406499 від 11.12.2025; платіжних інструкцій від 13.08.2025 № 135 та від 16.10.2025 № 141; рахунка за надання транспортних послуг від 11.12.2025 № 10248; договору про надання транспортно-експедиторських послуг від 03.04.2020 № 03-04/1; сертифіката походження товару від 20.10.2025 № 25C1200A0208/00203; довідки про перевезення від 15.12.2025 № OW012837-1; експортної декларації країни відправлення № 021720250000294227.
У митній декларації позивач визначив митну вартість товарів за основним методом – за ціною договору (контракту) щодо товарів, які імпортуються (вартість операції).
За наслідками опрацювання поданих документів Львівська митниця надіслала декларанту вимогу про надання додаткових документів для підтвердження митної вартості. На вимогу декларант додатково надав договір на перевезення та заявку на перевезення; інших документів повідомив, що надати не може.
За результатами розгляду документів Львівською митницею прийнято рішення про коригування митної вартості товарів від 16.12.2025 № UA209000/2025/900720/2, у графі 33 якого зазначено, що митна вартість не може бути визнана з огляду на те, що: контракт від 11.08.2025 № 001/1108/2025 не містить положень щодо строку його дії, що не дозволяє перевірити його чинність; надані як банківські платіжні документи копії SWIFT № 135 від 13.08.2025 та № 141 від 16.10.2025 не містять обов`язкових реквізитів, визначених Положенням № 216 (зокрема підпису відповідальної особи платника), а в платіжній інструкції від 13.08.2025 № 135 у графі 70 міститься посилання на інвойс, якого на момент оплати ще не було; в експортній декларації від 15.10.2025 № 021720250000294227 у графі «номер накладної» наявний номер документа 260497851, який до митного оформлення не подано; у CMR № 3841445, № 6293304, № 6406499 від 11.12.2025 у графі 22 відсутній штамп та/або підпис відправника, а перевізником у графах 16 та 23 зазначено PE «INTERVID», тоді як рахунок на перевезення № 10248 виставлено ТОВ «ВАНВЕЙЛ», при цьому посередницький договір між цими суб`єктами не надавався. Митну вартість товарів скориговано за резервним методом (метод 2ґ, стаття 64 МК України); джерелом інформації слугувала МД від 30.09.2025 № 100060/2025/530103, де митна вартість товару становить 4,01 дол. США/кг. Коригування у зв`язку з відмінністю умов поставки не здійснювалося.
Також відповідач прийняв картку відмови в прийнятті митної декларації, митному оформленні випуску чи пропуску товарів, транспортних засобів комерційного призначення від 16.12.2025 № UA209170/2025/064751.
Позивач із вказаними рішенням про коригування митної вартості товарів і карткою відмови не погоджується, вважає їх протиправними та такими, що суперечать поданим декларантом документам і нормам чинного законодавства, тому звернувся до суду з цим позовом про їх скасування.
При вирішенні спору по суті суд керується таким.
Відповідно до статті 19 Конституції України правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до статті 49 Митного кодексу України від 13.03.2012 № 4495-VI (далі – МК України) митною вартістю товарів, які переміщуються через митний кордон України, є вартість товарів, що використовується для митних цілей, яка базується на ціні, що фактично сплачена або підлягає сплаті за ці товари.
Згідно із частиною другою статті 51 МК України митна вартість товарів, що ввозяться на митну територію України відповідно до митного режиму імпорту, визначається відповідно до глави 9 вказаного Кодексу.
Заявлення митної вартості товарів здійснюється декларантом або уповноваженою ним особою під час декларування товарів у порядку, встановленому розділом VIII вказаного Кодексу та главою 9 (частина перша статті 52 МК України). Декларант або уповноважена ним особа, які заявляють митну вартість товару, зобов`язані заявляти митну вартість, визначену ними самостійно, у тому числі за результатами консультацій з митним органом, та подавати митному органу достовірні відомості про визначення митної вартості, які повинні базуватися на об`єктивних, документально підтверджених даних, що піддаються обчисленню (частина друга статті 52 МК України).
За правилами частини першої статті 53 МК України у випадках, передбачених вказаним Кодексом, одночасно з митною декларацією декларант подає митному органу документи, що підтверджують заявлену митну вартість товарів і обраний метод її визначення.
Перелік документів, які підтверджують митну вартість товарів, визначений частиною другою статті 53 МК України, а саме: 1) декларація митної вартості та документи, що підтверджують числові значення складових митної вартості, на підставі яких проводився розрахунок митної вартості; 2) зовнішньоекономічний договір (контракт) або документ, який його замінює, та додатки до нього у разі їх наявності; 3) рахунок-фактура (інвойс) або рахунок-проформа (якщо товар не є об`єктом купівлі-продажу); 4) якщо рахунок сплачено, – банківські платіжні документи, що стосуються оцінюваного товару; 5) за наявності – інші платіжні та/або бухгалтерські документи, що підтверджують вартість товару та містять реквізити, необхідні для ідентифікації ввезеного товару; 6) транспортні (перевізні) документи, якщо за умовами поставки витрати на транспортування не включені у вартість товару, а також документи, що містять відомості про вартість перевезення оцінюваних товарів; 7) ліцензія на імпорт товару, якщо імпорт товару підлягає ліцензуванню; 8) якщо здійснювалося страхування, – страхові документи, а також документи, що містять відомості про вартість страхування.
Відповідно до частини третьої статті 53 МК України у разі якщо документи, зазначені у частині другій вказаної статті, містять розбіжності, які мають вплив на правильність визначення митної вартості, наявні ознаки підробки або не містять всіх відомостей, що підтверджують числові значення складових митної вартості товарів, чи відомостей щодо ціни, що була фактично сплачена або підлягає сплаті за ці товари, декларант або уповноважена ним особа на письмову вимогу митного органу зобов`язані протягом 10 календарних днів надати (за наявності) додаткові документи.
Згідно з частинами першою, другою статті 54 МК України контроль правильності визначення митної вартості товарів здійснюється митним органом під час проведення митного контролю і митного оформлення шляхом перевірки числового значення заявленої митної вартості. Контроль правильності визначення митної вартості товарів за основним методом – за ціною договору (контракту) щодо товарів, які ввозяться на митну територію України відповідно до митного режиму імпорту (вартість операції), здійснюється митним органом шляхом перевірки розрахунку, здійсненого декларантом, за відсутності застережень щодо застосування зазначеного методу, визначених у частині першій статті 58 вказаного Кодексу.
Відповідно до частини четвертої статті 54 МК України митний орган під час здійснення контролю правильності визначення митної вартості товарів зобов`язаний здійснювати контроль заявленої декларантом митної вартості товарів шляхом перевірки числового значення заявленої митної вартості, наявності в поданих документах усіх відомостей, що підтверджують числові значення складових митної вартості товарів, чи відомостей щодо ціни, що була фактично сплачена або підлягає сплаті за такі товари.
У частині шостій статті 54 МК України визначено, що митний орган може відмовити у митному оформленні товарів за заявленою декларантом митною вартістю виключно за наявності обґрунтованих підстав вважати, що заявлено неповні та/або недостовірні відомості про митну вартість товарів, у тому числі невірно визначено митну вартість товарів, зокрема у разі неподання декларантом документів згідно з переліком та відповідно до умов, зазначених у частинах другій – четвертій статті 53 вказаного Кодексу, або відсутності у таких документах всіх відомостей, що підтверджують числові значення складових митної вартості товарів, чи відомостей щодо ціни, що була фактично сплачена або підлягає сплаті за такі товари.
Згідно з частиною другою статті 55 МК України прийняте митним органом письмове рішення про коригування заявленої митної вартості товарів має містити, зокрема: обґрунтування причин, через які заявлену декларантом митну вартість не може бути визнано; наявну в митного органу інформацію (у тому числі щодо числових значень складових митної вартості, митної вартості ідентичних або подібних (аналогічних) товарів, інших умов, що могли вплинути на ціну товарів), яка призвела до виникнення сумнівів у правильності визначення митної вартості та до прийняття рішення про коригування митної вартості, заявленої декларантом; вичерпний перелік вимог щодо надання додаткових документів, передбачених частиною третьою статті 53 вказаного Кодексу, за умови надання яких митна вартість може бути визнана митним органом; обґрунтування числового значення митної вартості товарів, скоригованої митним органом, та фактів, які вплинули на таке коригування.
Згідно з пунктом 2.1 Правил заповнення рішення про коригування митної вартості товарів, затверджених наказом Міністерства фінансів України від 24.05.2012 № 598, посилання на використання цінової бази Єдиної автоматизованої інформаційної системи Держмитслужби у рішенні допускається тільки при визначенні митної вартості відповідно до положень статей 59, 60 та 64 МК України з обов`язковим зазначенням номера та дати митної декларації, яка була взята за основу для визначення митної вартості оцінюваних товарів, з поясненнями щодо зроблених коригувань на обсяг партії ідентичних або подібних (аналогічних) товарів, умов поставки, комерційних умов тощо. У випадку визначення митної вартості оцінюваних товарів із застосуванням резервного методу (стаття 64 МК України) зазначаються докладна інформація та джерела, які використовувалися митним органом при її визначенні.
Відповідно до статті 57 МК України визначення митної вартості товарів, які ввозяться в Україну відповідно до митного режиму імпорту, здійснюється за такими методами: 1) основний – за ціною договору (контракту) щодо товарів, які імпортуються (вартість операції); 2) другорядні: а) за ціною договору щодо ідентичних товарів; б) за ціною договору щодо подібних (аналогічних) товарів; в) на основі віднімання вартості; г) на основі додавання вартості (обчислена вартість); ґ) резервний. Основним методом визначення митної вартості товарів є перший метод – за ціною договору (вартість операції). Кожний наступний метод застосовується лише у разі, якщо митна вартість товарів не може бути визначена шляхом застосування попереднього методу відповідно до норм вказаного Кодексу.
Відповідно до частини другої статті 58 МК України метод визначення митної вартості товарів за ціною договору (контракту) щодо товарів, які імпортуються, не застосовується, якщо використані декларантом або уповноваженою ним особою відомості не підтверджені документально або не визначені кількісно і достовірно та/або відсутня хоча б одна із складових митної вартості, яка є обов`язковою при її обчисленні.
За приписами частин першої, другої статті 64 МК України у разі якщо митна вартість товарів не може бути визначена шляхом послідовного використання методів, зазначених у статтях 58– 63 вказаного Кодексу, митна вартість оцінюваних товарів визначається з використанням способів, які не суперечать законам України і є сумісними з відповідними принципами і положеннями Генеральної угоди з тарифів і торгівлі (GATT). Митна вартість, визначена згідно з положеннями вказаної статті, повинна ґрунтуватися на раніше визнаних (визначених) митними органами митних вартостях.
Щодо наявності у відповідача правових підстав для надіслання вимоги про надання додаткових документів суд зазначає, що митні органи мають право здійснювати контроль правильності обчислення декларантом митної вартості, але ці повноваження здійснюються у спосіб, визначений законом. Зокрема, витребування додаткових документів на підтвердження задекларованої митної вартості може мати місце тільки у випадку наявності обґрунтованих сумнівів у достовірності поданих декларантом відомостей. Такі сумніви можуть бути зумовлені неповнотою поданих документів для підтвердження заявленої митної вартості товарів, невідповідністю характеристик товарів, зазначених у поданих документах, митному огляду цих товарів, порівнянням рівня заявленої митної вартості товарів з рівнем митної вартості ідентичних або подібних товарів, митне оформлення яких уже здійснено, і таке інше.
Наявність у митного органу обґрунтованого сумніву в правильності визначення митної вартості є обов`язковою, оскільки з цією обставиною закон пов`язує можливість витребування додаткових документів у декларанта та надає митному органу право вчиняти наступні дії, спрямовані на визначення дійсної митної вартості товарів. Наведені приписи зобов`язують митний орган зазначити конкретні обставини, які викликали відповідні сумніви, причини неможливості їх перевірки на підставі наданих декларантом документів, а також обґрунтувати необхідність перевірки спірних відомостей та зазначити документи, надання яких може усунути сумніви у їх достовірності. Встановивши відсутність достатніх відомостей, що підтверджують задекларовану митну вартість товарів, митний орган повинен вказати, які саме складові митної вартості товарів є непідтвердженими, чому з поданих документів неможливо встановити дані складові, та які документи необхідні для підтвердження того чи іншого показника.
Суд при розгляді справи враховує висновки Верховного Суду щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладені у постанові від 29.01.2019 у справі № 815/6827/17, відповідно до яких відсутність в рішенні про коригування митної вартості товарів інформації з належним обґрунтуванням того, що документи, подані декларантом для митного оформлення товару, є недостатніми чи такими, що у своїй сукупності викликають сумнів у достовірності наданої інформації, витребування митницею додаткових документів без зазначення обставин, які ці документи повинні підтвердити, свідчать про протиправність рішення щодо застосування іншого, ніж основний, методу визначення митної вартості товарів.
Суд також зважає на правову позицію Верховного Суду, викладену у постанові від 23.01.2020 у справі № 804/4365/16, згідно з якою вимога митного органу про надання всіх документів за загальним переліком, передбаченим частиною третьою статті 53 МК України, безвідносно їх релевантності в кожному конкретному випадку, є безпідставною та такою, що направлена на позбавлення декларанта можливості надати документи, які б стосувалися дійсних зауважень митного органу. Неподання декларантом запитуваних митним органом документів за відсутності обґрунтування неможливості визначення митної вартості товарів за першим методом не є достатнім для висновку про наявність підстав для застосування митним органом іншого методу визначення митної вартості.
Надаючи оцінку доводам відповідача, покладеним в основу оскаржуваного рішення, суд виходить із такого.
Відповідач вказує, що пункт 11.1 Контракту від 11.08.2025 № 001/1108/2025 передбачає строк дії контракту до повного виконання його умов, однак контрактом не визначено поняття «момент повного виконання», що не дозволяє перевірити його чинність на момент подання митної декларації.
Суд відхиляє цей довід, оскільки умова про дію договору до повного виконання сторонами своїх зобов`язань є звичайною та допустимою умовою цивільного й господарського обороту і жодним чином не впливає на числове значення митної вартості товару. Сторони зовнішньоекономічного договору вільні у визначенні його умов (стаття 627 Цивільного кодексу України, стаття 6 Цивільного кодексу України), а строк дії договору не належить до складових митної вартості та не підлягає включенню до її розрахунку. Більше того, фактичне виконання контракту сторонами (поставка товару, його оплата) підтверджується сукупністю поданих декларантом документів, що саме по собі усуває будь-який сумнів у чинності контракту на момент митного оформлення. Отже, наведене застереження відповідача не стосується числових значень складових митної вартості та не могло бути підставою для висновку про неможливість визначення митної вартості за основним методом.
Відповідач зазначає, що надані як банківські платіжні документи копії SWIFT № 135 від 13.08.2025 та № 141 від 16.10.2025 не можуть бути взяті до уваги, оскільки не містять обов`язкових реквізитів, визначених Положенням № 216, зокрема підпису відповідальної особи платника, а в платіжній інструкції від 13.08.2025 № 135 у графі 70 міститься посилання на інвойс, якого на момент оплати ще не було (інвойс датований 14.10.2025).
Суд враховує, що згідно з пунктом 4 частини другої статті 53 МК України банківські платіжні документи подаються лише у випадку, якщо рахунок сплачено. Водночас спосіб оплати товару (готівковий чи безготівковий) та часові рамки такої оплати (передоплата, післяплата, відстрочка) жодним чином не впливають на ціну (розмір оплати) товару, що передбачена контрактом. Так, Верховний Суд у постанові від 17.04.2018 у справі № 815/329/17 сформулював висновок про те, що фактична оплата за поставлений товар, як і спосіб здійснення такої оплати, так і часові рамки оплати ніяким чином не впливають на ціну товару, передбачену контрактом.
Із матеріалів справи вбачається, що оплата за товар здійснювалася частинами – авансовий платіж (платіжна інструкція від 13.08.2025 № 135 із призначенням «Deposit payment») та остаточний платіж (платіжна інструкція від 16.10.2025 № 141 із призначенням «Balance payment»), при цьому обидві інструкції містять посилання на проформу-інвойс № YNF250808 та контракт № 001/1108/2025 від 11.08.2025. За таких обставин посилання у графі 70 платіжної інструкції від 13.08.2025 № 135 на інвойс № YNF250808 (який було оформлено у формі рахунка-проформи від 11.08.2025) не свідчить про розбіжність, а навпаки – дозволяє ідентифікувати платіж із конкретною поставкою. Та обставина, що остаточний (комерційний) рахунок-фактура має дату 14.10.2025, не спростовує факт здійснення авансового платежу на підставі раніше виданої проформи від 11.08.2025.
Щодо посилання відповідача на відсутність у платіжних інструкціях підпису відповідальної особи платника суд зазначає, що відповідні документи сформовані за допомогою електронної системи дистанційного банківського обслуговування, містять відмітку уповноваженої особи та печатку банку, а декларант не може впливати на форму документа, що видається банківською установою. До того ж самі по собі недоліки у формі платіжного документа за наявності інших документів, що підтверджують ціну товару (контракту, інвойса, проформи), не є підставою для висновку про непідтвердження числового значення митної вартості. Суд також ураховує, що ні з оскаржуваного рішення, ні з відзиву не вбачається, у чому саме полягає розбіжність числового значення сплаченої суми порівняно із заявленою митною вартістю.
Відповідач посилається на те, що в експортній декларації від 15.10.2025 № 021720250000294227 у графі «номер накладної (дорожнього листа)» наявний номер документа 260497851, який до митного оформлення не подано.
Суд зазначає, що частина друга статті 53 МК України містить вичерпний перелік документів, які підтверджують митну вартість товарів, і копія митної декларації країни відправлення до цього переліку не входить. Відповідно до пункту 7 частини третьої статті 53 МК України копія митної декларації країни відправлення є додатковим документом, що подається (за наявності) декларантом для підтвердження заявленої митної вартості товарів. Митна декларація країни відправлення може лише підтверджувати проходження товару (вантажем) митного оформлення в країні відправлення, однак сама по собі не може підтверджувати чи спростовувати числове значення заявленої митної вартості товару. Покупець не відповідає за заповнення експортної декларації країни відправлення, на що вказав Верховний Суд у постанові від 14.01.2020 у справі № 813/1350/14.
Крім того, суд звертає увагу, що зазначення у графі експортної декларації номера транспортного (товаросупровідного) документа за умови, що загальна вартість товару в експортній декларації (41 771,00 дол. США) повністю відповідає вартості, зазначеній у рахунку-фактурі та в митній декларації, не може викликати обґрунтованого сумніву у правильності визначення митної вартості. Будь-яка різниця статистичної вартості товару в експортній декларації чи відсутність окремих відомостей у ній не може викликати сумнівів, оскільки якщо така і мала місце, то це може бути зумовлено особливостями заповнення такого документа в країні відправлення, а не заниженням ціни позивачем. Аналогічний висновок викладено в постановах Верховного Суду від 03.05.2023 у справі № 140/6689/20 та від 02.10.2025 у справі № 140/12559/23, які в силу приписів частини п`ятої статті 242 КАС України враховуються судом при вирішенні спірних правовідносин.
Відповідач вказує, що у CMR № 3841445, № 6293304 та № 6406499 від 11.12.2025 у графі 22 відсутній штамп та/або підпис відправника, а перевізником у графах 16 та 23 зазначено PE «INTERVID», тоді як рахунок на перевезення від 11.12.2025 № 10248 виставлено ТОВ «ВАНВЕЙЛ», при цьому посередницький договір між цими суб`єктами декларантом не надавався.
Суд зазначає, що самі по собі недоліки в оформленні вантажних накладних CMR (зокрема відсутність окремих відміток у графах) не є такими, що можуть бути підставою для сумніву щодо правильності визначення митної вартості товарів. Вантажна накладна виконує функцію документа, що супроводжує вантаж, і не належить до документів, які підтверджують числове значення складових митної вартості. До того ж за умовами поставки FOB, обраними сторонами, та з урахуванням того, що позивач окремо подав документи на підтвердження транспортних витрат, формальні недоліки CMR не впливають на можливість обчислення митної вартості.
Щодо розбіжності між особою перевізника, зазначеною у CMR (PE «INTERVID»), та особою, яка виставила рахунок на перевезення (ТОВ «ВАНВЕЙЛ»), суд встановив, що ця обставина повністю спростовується матеріалами справи. Відповідно до пункту 2.2.1 договору на транспортно-експедиторське обслуговування від 03.04.2020 № 03-04/1, укладеного між ТОВ «ВАНВЕЙЛ» та позивачем, експедитор має право укладати від свого імені договори з транспортними, експедиторськими та іншими організаціями для виконання своїх зобов`язань за цим договором. На виконання цих умов ТОВ «ВАНВЕЙЛ» було залучено третю особу – PE «INTERVID», що підтверджується довідкою (листом) від 15.12.2025 № OW012837-1, отримання якої митним органом не заперечується (зазначено у картці відмови). Таким чином, наявність експедитора, який залучає безпосереднього перевізника, є звичайною практикою організації перевезень і не свідчить про наявність розбіжностей у числових значеннях складових митної вартості. Транспортні витрати підтверджені рахунком від 11.12.2025 № 10248, договором від 03.04.2020 № 03-04/1, заявкою на перевезення та довідкою про перевезення.
Також суд зазначає, що у разі визначення митної вартості оцінюваних товарів із застосуванням резервного методу рішення про коригування заявленої митної вартості, окрім обов`язкових відомостей, визначених частиною другою статті 55 МК України, має також містити порівняння характеристик оцінюваного товару та характеристик товару, ціна якого взята за основу для коригування митної вартості за таким другорядним методом.
При цьому сама лише інформація з бази даних про митну декларацію, яка була взята митним органом за основу при коригуванні митної вартості товару, не може бути достатнім доказом ціни, за якою відповідну партію товару за такою декларацією дійсно було імпортовано до України. При здійсненні контролю за коригуванням митної вартості товару, проведеним митним органом за другорядним (резервним) методом, суд повинен вимагати від відповідача доведення того, що товар за певною митною вартістю дійсно був увезений до України, що митна вартість за відповідною митною декларацією не була відкоригована, що рішення про коригування (якщо воно приймалося) було оскаржене до суду та скасоване судом. Суд при розгляді справи враховує висновки Верховного Суду щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладені у постанові від 05.02.2019 у справі № 816/1199/15-а.
Дослідивши джерело коригування – МД від 30.09.2025 № 100060/2025/530103, суд встановив, що ця декларація не може слугувати належним джерелом визначення митної вартості за резервним методом з двох самостійних підстав.
По-перше, як убачається з графи 43 цієї декларації (зазначено код « 6»), митну вартість товару за нею визначено не за основним методом, тобто така вартість сама була відкоригована митним органом. Згідно з пунктом 2.1 Правил, затверджених наказом Міністерства фінансів України від 24.05.2012 № 598, та з усталеною практикою Верховного Суду, резервний метод має ґрунтуватися на раніше визнаних (а не відкоригованих) митних вартостях. Використання як джерела інформації митної вартості, яка сама була визначена за другорядним методом унаслідок коригування, суперечить вимогам статті 64 МК України.
По-друге, відповідач не довів зіставності (подібності) товарів. З опису товару у МД від 30.09.2025 № 100060/2025/530103 вбачається, що за нею оформлювалися ігрові крісла (gaming chair, торговельна марка GamePro), тоді як позивачем ввозилися звичайні офісні крісла. Зазначені товари відрізняються за своїми характеристиками, що унеможливлює їх використання як подібних (аналогічних) для цілей коригування. Оскаржуване рішення про коригування митної вартості товарів не містить порівняння характеристик оцінюваного товару та характеристик товару, ціна якого взята за основу для коригування, а також не містить пояснень щодо зроблених коригувань на обсяг партії та комерційні умови, що додатково свідчить про необґрунтованість оскаржуваного рішення.
Суд також зазначає, що ціна продажу імпортованих товарів – це ціна, зазначена саме у рахунку-фактурі (інвойсі), який згідно з частиною другою статті 53 МК України є документом, що підтверджує митну вартість товару. У цій справі загальна вартість товару, зазначена у рахунку-фактурі (інвойсі) від 14.10.2025 № YNF250808 (41 771,00 дол. США), відповідає вартості, зазначеній в експортній декларації країни відправлення та в платіжних інструкціях у їх сукупності, а також задекларованій митній вартості. Жодних розбіжностей чи суперечностей щодо ціни товару подані позивачем документи не містять.
Натомість відповідач, не вказавши, які саме складові митної вартості товарів є непідтвердженими, чому з поданих документів неможливо встановити дані складові та які документи можуть їх підтвердити, поставив позивача у невизначене становище. Сумніви відповідача щодо складових митної вартості імпортованого товару ґрунтуються виключно на припущеннях і жодним належним доказом не підтверджені.
З урахуванням наведеного суд вважає, що позивач подав до митного органу повний пакет документів на підтвердження повноти і достовірності заявленої митної вартості імпортованих товарів за основним методом, а відповідач, у свою чергу, не підтвердив належними доказами наявність у поданих позивачем документах розбіжностей, ознак підробки або відсутності всіх відомостей, що підтверджують числові значення складових митної вартості товару, чи відомостей щодо ціни, що фактично сплачена або підлягає сплаті за цей товар; правильність визначення митної вартості позивачем за основним методом відповідач не спростував, наявність належних підстав для коригування митної вартості відповідач не довів.
Суд критично оцінює посилання відповідача на постанови Верховного Суду щодо обов`язку доведення митної ціни декларантом, оскільки наведені правові висновки не звільняють митний орган від обов`язку обґрунтувати наявність обґрунтованого сумніву та конкретизувати, які саме відомості про числові значення складових митної вартості є непідтвердженими. У цій справі такого обґрунтування відповідач не навів.
Згідно з частинами першою та другою статті 6 КАС України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.
Відповідно до частини першої статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Суд при розгляді справи враховує позицію Європейського суду з прав людини, сформовану у справі «Серявін та інші проти України» (№ 4909/04): згідно з усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain), № 303-A, пункт 29). Наведене дає підстави для висновку, що доводи сторін у кожній справі мають оцінюватися судами на предмет їх відповідності критеріям конкретності, доречності та важливості в межах відповідних правовідносин з метою належного обґрунтування позиції суду.
Зважаючи на викладені порушення, допущені митним органом при здійсненні коригування митної вартості товарів, суд дійшов висновку про невідповідність рішення про коригування митної вартості товару від 16.12.2025 № UA209000/2025/900720/2 та картки відмови Львівської митниці в прийнятті митної декларації, митному оформленні випуску чи пропуску товарів, транспортних засобів комерційного призначення від 16.12.2025 № UA209170/2025/064751 критеріям правомірності рішень суб`єктів владних повноважень, викладеним у частині другій статті 2 КАС України, а тому такі є протиправними та підлягають скасуванню.
Згідно з вимогами статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.
Відповідно до статті 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.
Виходячи із заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України та доказів, зібраних у справі, суд дійшов висновку, що позов необхідно задовольнити повністю.
Відповідно до частини першої статті 139 КАС України з відповідача за рахунок його бюджетних асигнувань на користь позивача необхідно стягнути судовий збір, сплачений за подання позовної заяви.
Щодо стягнення за рахунок бюджетних асигнувань відповідача на користь позивача витрат, пов`язаних із залученням перекладача, суд зазначає таке.
Згідно з ч. 3 ст. 132 Кодексу адміністративного судочинства України, до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертиз.
Частиною 5 ст. 137 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що розмір витрат на підготовку експертного висновку на замовлення сторони, проведення експертизи, залучення спеціаліста, перекладача чи експерта встановлюється судом на підставі договорів, рахунків та інших доказів.
Разом з тим, відповідно до ч. 2 ст. 71 Кодексу адміністративного судочинства України, перекладач допускається ухвалою суду за клопотанням учасника справи або призначається з ініціативи суду.
З аналізу наведених вище правових норм слідує, що залучення перекладача до участі в адміністративному судочинстві здійснюється виключно ухвалою суду на підставі клопотання учасників справи або з ініціативи суду.
Втім, у ході судового розгляду цієї справи питання щодо залучення перекладача судом не вирішувалося, а тому витрати на переклад документів без залучення перекладача не можуть вважатися витратами, пов`язаними з розглядом справи.
Крім того, згідно зі ст. 254 МК України, документи, необхідні для здійснення митного контролю та митного оформлення товарів, що переміщуються через митний кордон України при здійсненні зовнішньоекономічних операцій, подаються митному органу українською мовою, офіційною мовою митних союзів, членом яких є Україна, або іншою іноземною мовою міжнародного спілкування. Митні органи вимагають переклад українською мовою документів, складених іншою мовою, ніж офіційна мова митних союзів, членом яких є Україна, або іншою іноземною мовою міжнародного спілкування, тільки у разі, якщо дані, які містяться в них, є необхідними для перевірки або підтвердження відомостей, зазначених у митній декларації. У такому разі декларант забезпечує переклад зазначених документів за власний рахунок.
Враховуючи викладене, суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для стягнення з відповідача витрат, пов`язаних із залученням перекладача.
Аналогічне правозастосування наведено Восьмим апеляційним адміністративним судом у постановах від 01.02.2023 року у справі № 380/5582/22, від 24.07.2024 року у справі № 380/19182/23 та від 11.09.2024 року у справі № 380/8093/24.
Питання щодо розподілу витрат позивача на професійну правничу допомогу буде вирішуватися судом у порядку, встановленому статтею 143 КАС України, після подання учасником справи відповідних доказів понесення таких витрат.
Керуючись ст. ст. 2, 6, 8– 10, 14, 72– 77, 90, 139, 241– 246, 250, 255, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, –

в и р і ш и в:

адміністративний позов задовольнити повністю.
Визнати протиправним і скасувати рішення Львівської митниці про коригування митної вартості товарів від 16.12.2025 № UA209000/2025/900720/2.
Визнати протиправною та скасувати картку відмови Львівської митниці в прийнятті митної декларації, митному оформленні випуску чи пропуску товарів, транспортних засобів комерційного призначення від 16.12.2025 № UA209170/2025/064751.
Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Львівської митниці (ЄДРПОУ 43971343) на користь товариства з обмеженою відповідальністю «НЕО-ТРЕЙД ГРУП» (ЄДРПОУ 40367600) сплачений судовий збір у розмірі 3328 (три тисячі триста двадцять вісім) грн 00 коп.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до Восьмого апеляційного адміністративного суду, з врахуванням гарантій, встановлених пунктом 3 Розділу VI «Прикінцевих положень» Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя   Желік О.М.