Справа № 523/13571/25
Провадження №2/523/1119/26

Р І Ш Е Н Н Я
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"29" травня 2026 р. м.Одеса
Пересипський районний суд м. Одеси у складі
головуючої судді - Середи І.В.,
за участю секретаря – Ячменьової Д.В.,
позивача – ОСОБА_1 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду № 9 цивільну справу за позовом 
ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Пересипська районна адміністрація Одеської міської ради в особі органу опіки та піклування, про стягнення аліментів на утримання доньки та встановлення факту самостійного виховання та утримання дитини,
УСТАНОВИВ:

10 липня 2025 року до суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Пересипська районна адміністрація Одеської міської ради в особі органу опіки та піклування, про стягнення аліментів на утримання доньки - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку та встановлення факту самостійного виховання та утримання позивачем своєї неповнолітньої доньки.
В обгрунтування вимог позивач вказав, що з вересня 2018 року вони з відповідачкою проживали однією сімєю за адресою: АДРЕСА_1 . ІНФОРМАЦІЯ_1 у них народилася донька ОСОБА_4 . 
Також, позивач вказує, що починаючи з весни 2023 року донька проживає з ним і знаходиться на його повному утриманні та вихованні, оскільки ОСОБА_2 постійно знаходиться за кордоном. В листопаді 2023 року відповідачка отримала право проживання в Британії та проживає там постійно, переважно приїжджаючи на свята до України, через стан здоров`я наразі повертатися не збирається.
Починаючи з весни 2023 року відповідачка не бере участі в житті дитини матеріально її не утримує.
Встановлення факту самостійного утримання та виховання батьком дитини потрібно позивачу для отримання можливості одноосібного звернення батьком до медичних освітніх закладів від імені та в інтересах дитини, а також для підтвердження наявності підстав для оформлення відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації.
Після надходження позовної заяви суддю визначено автоматизованою системою документообігу суду відповідно до ст.ст. 14, 33 ЦПК України.
11 липня 2025 року суддя отримала інформацію про зареєстроване місце проживання позивача, 29 липня 2025 року - відповідачки.
11 вересня 2025 року у справі відкрито провадження та визначено його розгляд за правилами загального позовного провадження. 
13 квітня 2026 р. закрито підготовче провадження та призначено розгляд справи по суті.
В судовому засіданні позивач підтримав позовні вимоги.
Відповідачка в засідання не прибула, повідомлена належним чином в електронному кабінеті, відзив на позов не подавала.
Представник третьої особи в засідання не зявився, позицію по справі не висловлюва і клопотань не подавав.
Враховуючи неявку належним чином повідомленої відповідачки в судове засідання, яка не вказувала про причини неявки та не подала відзив, відповідно до статті 280 ЦПК України, суд за згодою позивача вважає за можливе проводити заочний розгляд справи та ухвалити заочне рішення.
Згідно з вимогами ч.5 ст.268 ЦПК України датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.
Дослідивши матеріали справи, заслухавши позивача , суд дійшов висновку, що позов підлягає частковому задоволенню з огляду на таке.
У ході розгляду справи судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_2 народилася ОСОБА_4 , батьками якої є ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , про що 09 жовтня 2018 року Суворовським районним у місті Одесі відділом ДРАЦС ГТУЮ в Одеській області складено актовий запис №3038 та видано свідоцтво про народження серії НОМЕР_1 .
Судом встановлено, що місце проживання дитини на підставі рішення суду не було визначено.
ОСОБА_5 має третю групу інвалідності безстроково і отримує пенсію по інвалідності.
На даний час донька проживає разом з батьком.
Щодо позиції відповідачки, то вона про неї суд не повідомила, при цьому, зверталася до суду з заявою про надання їй доступу до матеріалів справи, відзив на позов не подавала, В своїй заяві зазначила адресу проживання: АДРЕСА_2 , підтверджуючих відомостей про її перебування за кордоном не надавала.
Відповідно до ст.12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.
Крім того, статтею 181 СК України визначено способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину.
Відповідно до вказаної статті способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За рішенням суду, кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька, або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків, або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.
Згідно зі ст.18 Конвенції про права дитини, яка ратифікована постановою ВР N789-XII від 27.02.1991 року, держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.
Частинами першою та другою статті 27 Конвенції визначено, що держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батько (батьки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення, в межах своїх здібностей і фінансових можливостей, умов життя, необхідних для розвитку дитини.
Одним із основних прав дитини є право на утримання, яке кореспондується з конституційним обов`язком батьків утримувати дітей до їх повноліття та знайшло своє закріплення у Сімейному кодексі України.
Стягнення аліментів на утримання дитини є одним із способів захисту інтересів дитини, забезпечення одержання нею коштів, необхідних для її життєдіяльності.
Відповідно до ст. 179 СК України аліменти, одержані на дитину, є власністю дитини. Той із батьків або інших законних представників дитини, на ім`я якого виплачуються аліменти, розпоряджається аліментами виключно за цільовим призначенням в інтересах дитини. Неповнолітня дитина має право брати участь у розпорядженні аліментами, одержаними на її утримання.
Згідно з нормами ч.1 та 2 ст.141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. 
Відповідно до ст.180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.
Згідно з ч.3 ст.181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.
Нормами ч. 1 ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення.
Відповідно до ч.2 ст.182 СК України розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів.
Оцінивши надані докази в сукупності та з урахуванням того, що батьки в рівній мірі мають обов`язок щодо дитини, відсутність заперечень проти розміру аліментів, визначених позивачем, суд дійшов висновку, що заявлені позовні вимоги про стягнення аліментів у розмірі 50 відсотків прожиткового мінімуму для дітей відповідного віку підлягають задоволенню.
Згідно зі ст.191 СК України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову.
Ураховуючи те, що позивач звернувся до суду з позовом 10 липня 2025 року, тому і стягнення аліментів необхідно здійснювати саме з вказаної дати. 
Нормами ч.1 ст.430 ЦПК України визначено, що суд допускає негайне виконання судових рішень у справах про стягнення аліментів – у межах суми платежу за один місяць.
Таким чином, ураховуючи вказану норму, суд вважає за необхідне допустити негайне виконання рішення суду в частині стягнення аліментів в межах суми платежу за один місяць.
Щодо окремої вимоги про встановлення юридичного факту самостійного виховання та утримання батьком неповнолітньої доньки слід зазначити наступне.
Позивач заявляючи вказану вимогу посилається на те, що цей факт потрібний для представництва дитини в установах та для відстрочки від мобілізації з посиланням на п.4 ч.1 ст.23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» та Порядок проведення призову громадян на військову службу під час мобілізації, на особливий період, затверджений постановою КМУ від 16 травня 2024 року №560.
Сімейним кодексом України не встановлено підстав припинення батьківських обов`язків щодо виховання дитини. Так само, як визначена частиною першою статті 15 СК України «невідчужуваність» сімейних обов`язків свідчить про неможливість відмови від сімейних обов`язків, якими є, зокрема, обов`язки щодо виховання дитини.
Частиною першою статті 152 СК України встановлено, що право дитини на належне батьківське виховання забезпечується системою державного контролю, що встановлена законом.
Відповідно до частин третьої, четвертої статті 155 СК України відмова батьків від дитини є неправозгідною, суперечить моральним засадам суспільства. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом.
Заявляючи вимогу про встановлення факту самостійного виховання та утримання дитини, позивач , при цьому, не ставить питання про позбавлення батьківських прав матері цієї дитини, визнання її недієздатною, померлою або безвісно відсутньою, зазначаючи про самоусунення матері дитини від виховання та утримання їх спільної дитини, хоча вимога про встановлення факту одноосібного виховання дитини батьком автоматично створює негативні наслідки для матері дитини.
Статтею 165 СК України визначено перелік осіб, які мають право звернутися з позовом до суду про позбавлення батьківських прав. За частиною першою цієї статті право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають не лише один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, у якому вона перебуває, а й орган Опіки та піклування або прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років.
Доведення факту одноосібного виховання та утримання дитини батьком пов`язане з настанням (існуванням) обставин, за яких мати не виконує своїх батьківських обов`язків щодо дитини, стосується зміни обсягу сімейних прав або невиконання одним із батьків батьківських обов`язків (у тому числі умисного) та безумовно впливає на права й інтереси самої дитини, а також зумовлює відповідні правові наслідки, визначені законом, тобто є предметом доказування у спорі про позбавлення матері батьківських прав.
Велика Палата Верховного Суду у цивільній справі за № 201/5972/22 від 11.09.2024 зробила висновок про те, що оскільки сімейним законодавством не передбачено підстав припинення батьківських обов`язків щодо виховання дитини, а визначена частиною першою статті 15 СК України «невідчужуваність» сімейних обов`язків свідчить про неможливість відмови від них, зокрема від обов`язків щодо виховання дитини, то факт одноосібного виховання/утримання дитини одним із батьків може бути встановлений судом як одна з обставин, що складає предмет доказування у спорі між батьками дитини щодо виконання ними обов`язків з виховання/утримання дитини.
У частині четвертій статті 15 СК України визначено, що невиконання або ухилення від виконання сімейного обов`язку може бути підставою для застосування наслідків, установлених цим Кодексом або домовленістю (договором) сторін.
Ухилення від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини є самостійною підставою для позбавлення батьківських прав (стаття 164 СК України).
З настанням певних юридичних фактів, що підтверджуються певними актами, обсяг батьківських прав може обмежуватися або припинятися.
Таким чином, для підтвердження самостійного виховання дитини батьком необхідне існування (настання) обставин, у силу яких обсяг прав матері обмежується або припиняється. Оскільки Сімейним кодексом України чітко встановлено, що сімейні права та обов`язки є такими, що тісно пов`язані з особою, а тому не можуть бути передані іншій особі, можна констатувати, що в силу настання певних юридичних фактів (дій чи подій), які мають бути підтверджені виключно актами цивільного стану (свідоцтво про смерть) чи рішенням суду (про позбавлення батьківських прав, визнання недієздатним, померлим, безвісно відсутнім) та позбавляють особу користуватися батьківською правосуб`єктністю, такі права та обов`язки припиняються та не потребують додаткового підтвердження того, що один із батьків самостійно виконує їх.
Згідно з п.4 ч.1 ст.23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» не підлягають призову на військову службу під час мобілізації військовозобов`язані: жінки та чоловіки, які мають дитину (дітей) віком до 18 років, якщо другий з батьків такої дитини (дітей) помер, позбавлений батьківських прав, визнаний зниклим безвісти або безвісно відсутнім, оголошений померлим, відбуває покарання у місцях позбавлення волі, а також коли особа самостійно виховує та утримує дитину за рішенням суду або запис про батька такої дитини в Книзі реєстрації народжень здійснений на підставі частини першої статті 135 Сімейного кодексу України.
Отже, за вказаною нормою чітко визначено випадки за яких військовозобов`язаний отримує відстрочку.
Належних доказів в розумінні ст.ст. 77-80 ЦПК України, позивачем не надано.
Посилання на те, що відповідачка проживає за кордоном і не планує повертатися не може бути підставою для встановлення такого факту в силу зазначених вище норм.
Відповідно до висновків, що викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21.09.22 (справа №908/976/19) застосування будь-якого способу захисту цивільного права та інтересу має бути об`єктивно виправданим та обґрунтованим. Це означає, що: застосування судом способу захисту, обраного позивачем, повинно реально відновлювати його наявне суб`єктивне право, яке порушене, оспорюється або не визнається; обраний спосіб захисту повинен відповідати характеру правопорушення; застосування обраного способу захисту має відповідати цілям судочинства; застосування обраного способу захисту не повинно суперечити принципам верховенства права та процесуальної економії, зокрема не повинно спонукати позивача знову звертатися за захистом до суду (пункт 5.6).
Спосіб захисту права є ефективним тоді, коли він забезпечуватиме поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення гарантуватиме можливість отримати відповідну компенсацію. Тобто цей захист має бути повним і забезпечувати у такий спосіб досягнення мети правосуддя та процесуальну економію (пункти 5.6, 5.9).
Таким чином, критеріями ефективності судового рішення є: судове рішення забезпечить захист/відновлення порушеного/оспорюваного права/інтересу; у позивача не буде потреби ще раз звертатися до суду з іншими вимогами (виконання завдання судочинства); судове рішення можливо виконати.
Таким чином, позивач, заявивши лише вимогу про встановлення факту самостійного виховання та утримання ним малолітньої дитини, обрав неналежний спосіб захисту свого права, оскільки за викладених обставин як підстав позову, належним способом захисту є вимога про позбавлення матері малолітньої дитини батьківських прав.
Окремо слід звернути увагу на те, що за нормами ч.2 ст.154 СК України батьки мають право звертатися до суду, органів державної влади, органів місцевого самоврядування та громадських організацій за захистом прав та інтересів дитини, а також непрацездатних сина, дочки як їх законні представники без спеціальних на те повноважень.
Отже, в силу закону позивач є законним представником дитини, тому для підтвердження такого права рішення суду не потрібно. 
Відповідно до вимог ч.1 ст.141 ЦПК України та ст.4 Закону України «Про судовий збір» з відповідачки підлягає також стягненню на користь позивача судовий збір у розмірі 1211,20 грн.
Керуючись ст.ст. 12, 13, 76, 81, 89, 95, 141, 258-259, 263-265, 268, 273, 279, 280-282, 354-355, 430 ЦПК України,
ВИРІШИВ:
Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Пересипська районна адміністрація Одеської міської ради в особі органу опіки та піклування, про стягнення аліментів на утримання доньки та встановлення факту самостійного виховання та утримання дитини задовольнити частково.
Стягувати з ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 ,рнокпп НОМЕР_2 , зареєстрована адреса проживання: АДРЕСА_2 ) на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_4 ,рнокпп НОМЕР_3 зареєстрована адреса проживання: АДРЕСА_3 ) аліменти на утримання неповнолітньої доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з 10 липня 2025 року і до її повноліття, а саме до ІНФОРМАЦІЯ_5 .
Стягнути з ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 ,рнокпп НОМЕР_2 , зареєстрована адреса проживання: АДРЕСА_2 ) на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_4 ,рнокпп НОМЕР_3 зареєстрована адреса проживання: АДРЕСА_3 ) судовий збір у розмірі 1211,20 грн.
В іншій частині вимог відмовити.
Допустити негайне виконання рішення суду в частині стягнення аліментів в межах суми платежу за один місяць.
Рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача поданою протягом тридцяти днів з дня складення рішення.
Рішення суду може бути оскаржено в апеляційному порядку до Одеського апеляційного суду протягом 30 днів з дня складення рішення.
Суддя