Справа № 560/10281/26
	
РІШЕННЯ
іменем України

01 липня 2026 року	м. Хмельницький	

Хмельницький окружний адміністративний суд в особі головуючого-судді Печеного Є.В., розглянувши адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Держгеокадастру у Хмельницькій області про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі – позивач) звернувся до суду з позовом, у якому просить: визнати протиправною бездіяльність Головного управління Держгеокадастру у Хмельницькій області (далі – відповідач, ГУ) щодо ненадання запитуваних документів за запитом на отримання публічної інформації від 31.05.2026; зобов`язати Головне управління Держгеокадастру у Хмельницькій області повторно розглянути запит на отримання публічної інформації від 31.05.2026 та надати інформацію у формі документа, а саме: рішення Державного кадастрового реєстратора про реєстрацію (формування) земельної ділянки водного фонду для рибогосподарських потреб площею 8,5309 га за кадастровим номером 6822782200:04:003:0001.
Ухвалою суду від 11.06.2026 відкрито провадження в адміністративній справі; ухвалено у задоволенні клопотання ОСОБА_1 про розгляд справи із викликом сторін – відмовити; ухвалено розглянути справу за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін.
Згідно із заяв по суті справи, позивач позовні вимоги підтримує та просить їх задовольнити повністю з таких підстав. 
Позивач вважає, що відповідач протиправно не надав запитуваний документ.
Зазначає, що 31.05.2026 він подав запит на отримання публічної інформації, у якому просив надати документ - рішення Державного кадастрового реєстратора щодо земельної ділянки з кадастровим номером 6822782200:04:003:0001.
На думку позивача, запитуваний документ є публічною інформацією, оскільки він стосується діяльності суб`єкта владних повноважень у сфері Державного земельного кадастру.
Стверджує, що відповідь від 08.06.2026 за своїм змістом є відмовою у наданні документа, однак наведене відповідачем обґрунтування - реєстрація ділянки у 2008 році та автоматизоване перенесення відомостей до Державного земельного кадастру - не є передбаченою законом підставою для відмови у наданні публічної інформації.
У відповіді на відзив позивач додатково зазначає, що технічний характер перенесення відомостей до Державного земельного кадастру не може перешкоджати реалізації його права на доступ до публічної інформації. 
Також позивач вказує, що якщо відповідач вважав себе неналежним розпорядником запитуваної інформації, він мав переслати запит належному розпоряднику.
У відзиві на позов відповідач позов не визнає та просить відмовити у його задоволенні повністю з огляду на таке.
Зазначає, що запит позивача від 31.05.2026 був перенаправлений Державною службою України з питань геодезії, картографії та кадастру до Головного управління та надійшов до відповідача 03.06.2026.
Вказує, що земельна ділянка з кадастровим номером 6822782200:04:003:0001 була сформована та зареєстрована у 2008 році, тобто до набрання чинності Законом України «Про Державний земельний кадастр». 
На той час, за твердженням відповідача, ведення Державного реєстру земель здійснювалося відповідно до Тимчасового порядку ведення державного реєстру земель, затвердженого наказом Держкомзему від 02.07.2003 №174.
Відповідач також стверджує, що він не здійснював первинної державної реєстрації цієї земельної ділянки, а відомості про неї були перенесені з Державного реєстру земель до Державного земельного кадастру в автоматизованому порядку.
На думку відповідача, запитуваний документ може надати установа, яка здійснювала державну реєстрацію зазначеної земельної ділянки, а саме ДП «Центр державного земельного кадастру».
Дослідивши матеріали справи, суд встановив такі обставини.
31.05.2026 позивач звернувся до Державної служби України з питань геодезії, картографії та кадастру із запитом на отримання публічної інформації.
У запиті позивач просив надати інформацію у формі документа - рішення Державного кадастрового реєстратора про реєстрацію (формування) земельної ділянки водного фонду для рибогосподарських потреб площею 8,5309 га за кадастровим номером 6822782200:04:003:0001.
Ця обставина підтверджується копією запиту, долученою до матеріалів справи, а також не заперечується відповідачем.
Державна служба України з питань геодезії, картографії та кадастру направила цей запит до Головного управління Держгеокадастру у Хмельницькій області для розгляду в межах компетенції.
У листі про направлення запиту зазначено, що Головне управління відповідно до покладених на нього завдань здійснює ведення Державного земельного кадастру, інформаційну взаємодію Державного земельного кадастру з іншими інформаційними системами, державну реєстрацію земельних ділянок, веде поземельні книги та видає витяги з Державного земельного кадастру.
Листом від 08.06.2026 № ПІ-73/0-79/0/63-26 Головне управління Держгеокадастру у Хмельницькій області повідомило позивача, що земельна ділянка з кадастровим номером 6822782200:04:003:0001, площею 8,5309 га, вперше зареєстрована в Державному реєстрі земель у 2008 році.
Відповідач також зазначив, що відповідно до пункту 4 розділу VII Закону України «Про Державний земельний кадастр» відомості про земельні ділянки, зареєстровані до набрання чинності цим Законом, підлягають перенесенню до Державного земельного кадастру в автоматизованому порядку.
У цьому ж листі відповідач повідомив, що за результатами перенесення відкрито Поземельну книгу, однак надати запитуване рішення Державного кадастрового реєстратора про реєстрацію (формування) земельної ділянки водного фонду для рибогосподарських потреб площею 8,5309 га за кадастровим номером 6822782200:04:003:0001 немає можливості.
Суд окремо звертає увагу, що у листі від 08.06.2026 відповідач: не зазначив, що він не володіє запитуваним документом; не зазначив, що він не зобов`язаний відповідно до його компетенції, передбаченої законодавством, володіти таким документом; не зазначив, що запитуваний документ не існує; не повідомив про направлення запиту іншому належному розпоряднику; не навів жодної із підстав відмови, прямо передбачених частиною першою статті 22 Закону України «Про доступ до публічної інформації».
Посилання відповідача у відзиві на те, що запитуваний документ може надати ДП «Центр державного земельного кадастру», суд оцінює як процесуальну позицію відповідача.
Це посилання не було зазначене у відповіді від 08.06.2026 як мотив відмови та не підтверджено доказами пересилання запиту до такого розпорядника.
Факт направлення Держгеокадастром запиту до Головного управління для розгляду в межах компетенції не є самостійним доказом фактичного володіння відповідачем запитуваним документом. 
Водночас, цей факт свідчить, що відповідач мав належно перевірити питання володіння запитуваною інформацією та, у разі її відсутності, діяти відповідно до частини третьої статті 22 Закону України «Про доступ до публічної інформації».
Надаючи оцінку спірним правовідносинам, суд виходить із такого.
Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Згідно із ч. 2 ст. 2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.
Також суд вказує на те, що адміністративний суд перевіряє рішення, дії чи бездіяльність суб`єктів владних повноважень ретроспективно, тобто зважаючи на ті обставини, які існували у минулому на момент прийняття оспорюваного рішення, вчинення дій або бездіяльності.
Отже, суд, оцінюючи оспорювані рішення, дії або бездіяльність виходить лише з тих мотивів, якими керувався суб`єкт владних повноважень при прийнятті рішень, вчиненні дій або бездіяльності.
Такий підхід неодноразово відображений у практиці Верховного Суду при вирішенні публічно-правових спорів, зокрема, у постанові від 21.05.2019 у справі № 0940/1240/18.
За ч. 2 ст. 77 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Суб`єкт владних повноважень повинен подати суду всі наявні у нього документи та матеріали, які можуть бути використані як докази у справі.
Частина друга статті 34 Конституції України встановлює, що кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб - на свій вибір.
Відповідно до частини першої статті 1 Закону України «Про доступ до публічної інформації» від 13.01.2011 № 2939-VI (далі – Закон №2939-VI, у редакції, чинній станом на дату виникнення спірних правовідносин), публічна інформація - це відображена та задокументована будь-якими засобами та на будь-яких носіях інформація, що була отримана або створена в процесі виконання суб`єктами владних повноважень своїх обов`язків, передбачених чинним законодавством, або яка знаходиться у володінні суб`єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації, визначених цим Законом.
Згідно з пунктом 1 частини першої статті 3 Закону №2939-VI, право на доступ до публічної інформації гарантується обов`язком розпорядників інформації надавати та оприлюднювати інформацію, крім випадків, передбачених законом. 
За пунктом 2 частини першої статті 5 Закону №2939-VI, доступ до інформації забезпечується шляхом надання інформації за запитами на інформацію.
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 13 Закону №2939-VI, розпорядниками інформації для цілей цього Закону визнаються суб`єкти владних повноважень - органи державної влади, інші державні органи, органи місцевого самоврядування, органи влади Автономної Республіки Крим, інші суб`єкти, що здійснюють владні управлінські функції відповідно до законодавства та рішення яких є обов`язковими для виконання. 
Згідно із частиною першою статті 19 Закону №2939-VI, запит на інформацію - це прохання особи до розпорядника інформації надати публічну інформацію, що знаходиться у його володінні.
За частиною другою статті 19 цього Закону, запитувач має право звернутися до розпорядника інформації із запитом на інформацію незалежно від того, стосується ця інформація його особисто чи ні, без пояснення причини подання запиту.
Частиною п`ятою статті 19 Закону №2939-VI встановлено, що запит на інформацію має містити: 1) ім`я (найменування) запитувача, поштову адресу або адресу електронної пошти, а також номер засобу зв`язку, якщо такий є; 2) загальний опис інформації або вид, назву, реквізити чи зміст документа, щодо якого зроблено запит, якщо запитувачу це відомо; 3) підпис і дату за умови подання запиту в письмовій формі.
Згідно з частиною першою статті 20 Закону №2939-VI, розпорядник інформації має надати відповідь на запит на інформацію не пізніше п`яти робочих днів з дня отримання запиту.
Частина перша статті 22 Закону №2939-VI встановлює, що розпорядник інформації має право відмовити в задоволенні запиту в таких випадках: 1) розпорядник інформації не володіє і не зобов`язаний відповідно до його компетенції, передбаченої законодавством, володіти інформацією, щодо якої зроблено запит; 2) інформація, що запитується, належить до категорії інформації з обмеженим доступом відповідно до частини другої статті 6 цього Закону; 3) особа, яка подала запит на інформацію, не оплатила передбачені статтею 21 цього Закону фактичні витрати, пов`язані з копіюванням або друком; 4) не дотримано вимог до запиту на інформацію, передбачених частиною п`ятою статті 19 цього Закону.
Частина третя статті 22 Закону №2939-VI передбачає, що розпорядник інформації, який не володіє запитуваною інформацією, але якому за статусом або характером діяльності відомо або має бути відомо, хто нею володіє, зобов`язаний направити цей запит належному розпоряднику з одночасним повідомленням про це запитувача. У такому разі відлік строку розгляду запиту на інформацію починається з дня отримання запиту належним розпорядником.
За частиною четвертою статті 22 Закону №2939-VI, у відмові в задоволенні запиту на інформацію має бути зазначено: 1) прізвище, ім`я, по батькові та посаду особи, відповідальної за розгляд запиту розпорядником інформації; 2) дату відмови; 3) мотивовану підставу відмови; 4) порядок оскарження відмови; 5) підпис.
Відповідно до пунктів 1, 4, 7 частини другої статті 23 Закону №2939-VI, запитувач має право оскаржити, зокрема: відмову в задоволенні запиту на інформацію; надання недостовірної або неповної інформації; інші рішення, дії чи бездіяльність розпорядників інформації, що порушили законні права та інтереси запитувача.
Закон України «Про Державний земельний кадастр» від 07.07.2011 № 3613-VI (далі – Закон №3613-VI у редакції, станом на дату виникнення спірних правовідносин) установлює правові, економічні та організаційні основи діяльності у сфері Державного земельного кадастру.
Згідно з частиною першою статті 24 Закону №3613-VI, державна реєстрація земельної ділянки здійснюється при її формуванні шляхом відкриття Поземельної книги на таку ділянку.
Відповідно до частини першої статті 25 Закону №3613-VI, поземельна книга є документом Державного земельного кадастру, який містить такі відомості про земельну ділянку: а) кадастровий номер; б) площа; в) місцезнаходження (адміністративно-територіальна одиниця); г) склад угідь; ґ) цільове призначення (категорія земель, вид використання земельної ділянки в межах певної категорії земель); д) нормативна грошова оцінка; е) відомості про обмеження у використанні земельної ділянки; є) відомості про межі частини земельної ділянки, на яку поширюється дія сервітуту, договору суборенди земельної ділянки; ж) кадастровий план земельної ділянки; з) дата державної реєстрації земельної ділянки; и) інформація про документацію із землеустрою, на підставі якої здійснена державна реєстрація земельної ділянки, а також внесені зміни до цих відомостей; і) інформація про власників (користувачів) земельної ділянки відповідно до даних про зареєстровані речові права у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно; ї) дані про бонітування ґрунтів; й) відомості про заходи щодо охорони земель і ґрунтів.
Пункт 4 розділу VII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону №3613-VI передбачає, що у разі якщо земельні ділянки, обмеження (обтяження) у їх використанні зареєстровані до набрання чинності цим Законом у Державному реєстрі земель, відомості про такі земельні ділянки, обмеження (обтяження) підлягають перенесенню до Державного земельного кадастру в автоматизованому порядку, без подання заяв про це їх власниками, користувачами та без стягнення плати за таке перенесення.
Саме на цю норму послався відповідач у листі від 08.06.2026.
Суд вказує на те, що на момент первинної реєстрації земельної ділянки у 2008 році діяв Тимчасовий порядок ведення державного реєстру земель, затверджений наказом Державного комітету України по земельних ресурсах від 02.07.2003 №174 «Про затвердження Тимчасового порядку ведення державного реєстру земель». 
Цей нормативний акт втратив чинність з 20.08.2012, що має значення для оцінки дії закону в часі: порядок реєстраційних дій 2008 року оцінюється за тодішнім регулюванням, а правомірність відповіді на запит від 08.06.2026 - за законодавством, чинним на дату відповіді.
Вирішуючи цю справу, суд враховує правові висновки Верховного Суду щодо застосування Закону України «Про доступ до публічної інформації».
Так, у постанові КАС ВС від 24.12.2020 у справі №120/3930/19-а Верховний Суд зазначив, що якщо розпорядник не володіє запитуваною інформацією або її частиною, однак йому відомо або має бути відомо, хто нею володіє, він повинен направити запит належному розпоряднику в порядку частини третьої статті 22 Закону №2939-VI.
У постанові КАС ВС від 31.01.2020 у справі №826/4222/17 Верховний Суд зазначив, що розпорядник інформації не може уникнути обов`язку надавати або оприлюднювати публічну інформацію лише у зв`язку з тим, що її не було створено; якщо інформація відсутня, але розпорядник зобов`язаний нею володіти відповідно до законодавства, він повинен ужити заходів щодо отримання або створення відповідної інформації.
У постанові КАС ВС від 28.10.2020 у справі №826/904/18 Верховний Суд виходив із того, що ненадання запитуваних документів має оцінюватися через приписи Закону №2939-VI, а відмова розпорядника повинна відповідати передбаченим законом підставам.
У постанові КАС ВС від 09.02.2021 у справі №640/6710/20 Верховний Суд погодився з висновком, що запит за своєю суттю не був розглянутий належно, якщо відповідач не надав повної та обґрунтованої відповіді на поставлені у запиті питання.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 11.07.2024 у справі №990/11/24 зазначено, що визначальним для публічної інформації є її попередня фіксація на матеріальному носії та перебування у володінні розпорядника; за відсутності як запитуваної інформації, так і обов`язку розпорядника створювати її і володіти нею відмова у задоволенні запиту не порушує права на доступ до публічної інформації.
Цей правовий висновок враховується судом лише при вирішенні питання про межі належного способу захисту: суд не зобов`язує відповідача безумовно надати конкретний документ, якщо матеріалами справи не підтверджено, що такий документ існує саме у володінні відповідача або що відповідач зобов`язаний ним володіти.
Суд також враховує підхід Верховного Суду, згідно з яким адміністративний суд перевіряє рішення, дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень ретроспективно - з огляду на обставини, які існували на момент прийняття оспорюваного рішення або вчинення дії. 
Такий підхід, зокрема, відображений у постанові КАС ВС від 29.01.2020 у справі №814/1460/16.
Так, предметом судової перевірки у цій справі є правомірність дій відповідача під час розгляду запиту позивача від 31.05.2026, результатом яких стала відповідь від 08.06.2026 № ПІ-73/0-79/0/63-26.
При цьому, хоча позивач формально просить визнати протиправною бездіяльність щодо ненадання документів, з матеріалів справи вбачається, що відповідач надав письмову відповідь. 
Тому спірна поведінка відповідача за своєю правовою природою не є бездіяльністю у вузькому значенні, а є діями щодо неналежного розгляду запиту, що виразилися у відмові у наданні запитуваного документа, оформленій листом від 08.06.2026.
Одночасно суд не обмежується виключно буквальним формулюванням позовної вимоги про “бездіяльність”, оскільки відповідно до частини другої статті 9 КАС України суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод та інтересів особи.
У цій справі ефективний захист полягає не в констатації повної бездіяльності, якої фактично не було, а у визнанні протиправними дій щодо неналежного розгляду запиту та відмови, оформленої листом відповідача.
Оцінюючи лист відповідача від 08.06.2026, суд виходить лише з тих мотивів, які були наведені відповідачем у цьому листі на момент надання відповіді позивачу. 
Додаткові мотиви, наведені відповідачем у відзиві, можуть бути враховані як процесуальна позиція сторони, але не можуть підміняти собою мотиви первинної відповіді розпорядника інформації.
Так, у листі від 08.06.2026 відповідач за своїм змістом відмовив позивачу у наданні запитуваного документа з мотивів того, що земельна ділянка зареєстрована у 2008 році, а відомості про неї перенесені до Державного земельного кадастру в автоматизованому порядку. 
Однак суд зазначає, що така підстава не передбачена частиною першою статті 22 Закону №2939-VI.
Суд погоджується, що обставина первинної реєстрації земельної ділянки у 2008 році може мати значення для встановлення того, який саме документ створювався у той період, хто його створював і де він може перебувати. 
Проте така обставина сама по собі не звільняє відповідача від обов`язку розглянути запит за правилами Закону №2939-VI, зокрема з урахуванням вимог частин першої, третьої та четвертої статті 22 цього Закону.
У той же час, відповідач у листі від 08.06.2026 не зазначив, що він не володіє запитуваним документом і не зобов`язаний відповідно до його компетенції, передбаченої законодавством, ним володіти. 
Отже, відповідач не сформулював відмову відповідно до пункту 1 частини першої статті 22 Закону №2939-VI.
Крім того, якщо відповідач вважав, що запитуваний документ перебуває у володінні іншого розпорядника, він мав застосувати частину третю статті 22 Закону №2939-VI - направити запит належному розпоряднику з одночасним повідомленням про це позивача.
Цього відповідачем зроблено не було.
Посилання відповідача у відзиві на те, що запитуваний документ може надати ДП «Центр державного земельного кадастру», не спростовує протиправності дій відповідача під час складення листа від 08.06.2026, оскільки таке посилання не було наведене у первинній відповіді позивачу та не підтверджено доказами пересилання запиту цьому підприємству.
Факт направлення Держгеокадастром запиту до Головного управління для розгляду в межах компетенції не доводить сам по собі, що відповідач фактично володіє запитуваним документом. 
Водночас, цей факт свідчить, що відповідач мав належно перевірити питання володіння інформацією та у разі її відсутності діяти за процедурою, встановленою статтею 22 Закону №2939-VI, а не обмежуватися загальним формулюванням про “неможливість” надати документ.
При цьому, суд не має достатніх підстав для безумовного зобов`язання відповідача надати саме запитуване рішення Державного кадастрового реєстратора з огляду на таке.
Матеріали справи не містять доказів того, що такий документ фактично перебуває у володінні Головного управління Держгеокадастру у Хмельницькій області. 
Крім того, з матеріалів справи вбачається, що ділянка вперше зареєстрована у 2008 році, тобто до набрання чинності Законом України «Про Державний земельний кадастр», а тому питання про існування саме рішення Державного кадастрового реєстратора у запитуваній формі потребує належної перевірки розпорядником.
Суд не може підміняти розпорядника інформації у здійсненні первинної перевірки наявності запитуваного документа, факту володіння ним або обов`язку володіти ним, якщо така перевірка не була належно проведена відповідачем під час розгляду запиту.
Отже, належним способом захисту порушеного права позивача є: визнання протиправними дій відповідача щодо неналежного розгляду запиту, що виразилися у відмові у наданні запитуваного документа, оформленій листом від 08.06.2026 № ПІ-73/0-79/0/63-26; зобов`язання відповідача повторно розглянути запит від 31.05.2026 відповідно до Закону №2939-VI та з урахуванням правової оцінки суду. 
Водночас, суд відмовляє в частині безумовного зобов`язання відповідача надати конкретний документ, оскільки наявність такого документа саме у володінні відповідача матеріалами справи не доведена.
За таких обставин, позов підлягає частковому задоволенню.
Інші аргументи сторін не спростовують висновків суду за результатами розгляду справи, які зазначені вище. 
Щодо інших доводів сторін, то суд також зазначає, що, відповідно до пункту 30 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27 вересня 2001 року, рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя .
У рішенні ЄСПЛ по справі «Ґарсія Руіз проти Іспанії», заява № 30544/96, п. 26, ECHR 1999-1, Суд зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід.
Згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін.
Судові витрати розподілу не підлягають.
Керуючись статтями 6, 72-77, 139, 244, 246, 255, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 - задовольнити частково.
Визнати протиправними дії Головного управління Держгеокадастру у Хмельницькій області щодо неналежного розгляду запиту ОСОБА_1 на отримання публічної інформації від 31.05.2026, що виразилися у відмові у наданні запитуваного документа, оформленій листом від 08.06.2026 № ПІ-73/0-79/0/63-26.
Зобов`язати Головне управління Держгеокадастру у Хмельницькій області повторно розглянути запит ОСОБА_1 на отримання публічної інформації від 31.05.2026 та надати відповідь за результатами його розгляду відповідно до вимог Закону України «Про доступ до публічної інформації» від 13.01.2011 № 2939-VI, з урахуванням правової оцінки, наданої судом у цьому рішенні суду.
У задоволенні решти позовних вимог - відмовити.
Судові витрати розподілу не підлягають.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Сьомого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Позивач:	ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , ідентифікаційний номер - НОМЕР_1 ) 	
Відповідач:	Головне управління Держгеокадастру у Хмельницькій області (вул. Інститутська, 4/1,м. Хмельницький,Хмельницька обл., Хмельницький р-н,29016 , код ЄДРПОУ - 39767479) 	

Головуючий суддя 		Є.В. Печений