СВЯТОШИНСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД М. КИЄВА  

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
ун. № 759/16522/25
пр. № 2/759/1492/26
23 березня 2026 року м. Київ

Святошинський районний суд міста Києва у складі головуючого судді Кравченка Ю.В., за участю секретаря судового засідання Корецької М.С., розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна,
ВСТАНОВИВ:
І. Позиції сторін
Стислий зміст позовної заяви та її обґрунтування 
24 липня 2025 року до суду через підсистему «Електронний суд» ЄСІКС надійшла позовна заява ОСОБА_1 , подана адвокатом Лисенком С.М., до ОСОБА_2 про поділ спільного майна.
Позов обґрунтований тим, що:
- позивач та відповідачка перебували у зареєстрованому шлюбі з 27.03.2009 до 21.03.2025;
- 20.11.2015 в період шлюбу сторони за рахунок спільних зусиль та грошових коштів придбали автомобіль TOYOTA RAV4 2008 VIN: НОМЕР_1 , д.н.з. НОМЕР_2 (далі - автомобіль, транспортний засіб) за 15 500,00 доларів США, який зареєстрований на відповідачку;
- 17.11.2024 року вищевказаний автомобіль був перереєстрований з ОСОБА_2 на ОСОБА_3 , на підставі електронного договору купівлі-продажу від 15 листопада 2024 року № 3245/2024/5001501;
- здійснивши продаж автомобіля без згоди позивача, в період розгляду справи про розірвання шлюбу, грошові кошти, які відповідачка отримала від продажу автомобіля залишила собі і розпорядилась ними на власний розсуд, не передавши позивачу належну йому частку грошових коштів від продажу автомобіля.
У зв`язку із наведеним, просив стягнути зі ОСОБА_2 компенсацію 1/2 частини вартості транспортного засобу в розмірі 197 999,50 грн.
Стислий зміст відзиву на позовну заяву та його обґрунтування 
30 вересня 2025 року від представника відповідачки, адвокатки Горевої К.С., надійшов відзив на позовну заяву, в якому вона позов визнала частково.
У відзиві представник позивачки зазначила, що 15.11.2024 ОСОБА_2 продала автомобіль за 220 000,00 грн, оскільки вважає вказану ціну справедливою з урахуванням дійсного стану автомобіля.
У зв`язку із наведеним просила стягнути з відповідачки на користь позивача компенсацію 1/2 частини вартості транспортного засобу в сумі 110 000,00 грн.
Стислий зміст відповіді на відзив
06 жовтня 2025 року від представника позивача, адвокатки Нероди А.І., надійшла відповідь на відзив, в якій зазначила, що вартість транспортного засобу в розмірі 220 000,00 грн не є його ринковою вартістю, а визначена сторонами у договорі купівлі-продажу на власний розсуд ціна. Жодного доказу реальної ринкової вартості автомобіля відповідачка не надала.
Позиції сторін у судовому засіданні
У судове засідання позивач та його представник не з`явилися. 23 березня 2026 року, від представника позивача, адвокатки Нероди А.І., надійшла заява про розгляд справи без участі позивача та його представника, позовні вимоги підтримала повністю та просила їх задовольнити.
Відповідачка та її представник у судове засідання не з`явилися, про дату, час і місце його проведення були повідомлені належним чином.
ІІ. Позиції сторін та процесуальні дії суду
04 серпня 2025 року суд постановив ухвалу про відкриття провадження у справі, в якій визначив проводити розгляд справи за правилами загального позовного провадження, призначив підготовче засідання на 30 вересня 2025 року.
Ухвалою від 30 вересня 2025 року суд задовольнив клопотання представника відповідачки, адвокатки Горевої К.С., про продовження строку для подання відзиву, продовжив строк до 13 жовтня 2025 року та відклав підготовче засідання до 06 листопада 2025 року.
06 листопада 2025 року суд постановив ухвалу про закриття підготовчого провадження та призначення справи до судового розгляду по суті, призначив судове засідання на 08 грудня 2025 року.
Суд відклав судове засідання, призначене на 08 грудня 2025 року, на 10 лютого 2026 року у зв`язку з відсутністю електропостачання в суді.
Суд відклав судове засідання, призначене на 10 лютого 2026 року, на 23 березня 2026 року у зв`язку з відсутністю електропостачання в суді.
Відповідно до положень ч. 2 ст. 247 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) у зв`язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося.
ІІІ. Обставини, які встановив суд
10 лютого 2025 року Святошинський районний суд міста Києва ухвалив рішення у справі №759/17761/24, згідно з яким розірвав шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , зареєстрований 27.03.2009. (а.с. 11-12).
Під час перебування у шлюбі сторони придбали автомобіль, зареєстрований на ОСОБА_2 , що підтверджується свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_3 від 20.11.2015 (а.с. 13).
Згідно з відповіддю Головного сервісного центру МВС України №31/2237АЗ-18221-2025 від 21.07.2025, наданою на адвокатський запит адвоката Лисенка Сергія №АБ-С416-4-5/1 від 17.07.2025, транспортний засіб був перереєстрований на нового власника у ТСЦ 3245 17.11.2024 (а.с. 29).
Згідно з відповіддю Головного сервісного центру МВС регіонального сервісного центру ГСЦ МВС в Київській та Чернігівській областях ТСЦ МВС №3245 від 18.07.2025 №31/33/3245, 17 листопада 2024 року автомобіль був перереєстрований зі ОСОБА_2 на ОСОБА_3 на підставі електронного договору купівлі-продажу від 15.11.2024 №3245/2024/5001501, реєстраційні дії здійснювалися в ТСЦ МВС №3245 (а.с. 33-34).
Згідно з висновком про вартість майна, складеним ФОП ОСОБА_5 23.07.2025, ринкова вартість автомобіля становить 395 999,00 грн (а.с. 37-44).
Відповідно до п. 3.1. електронного договору купівлі-продажу від 15.11.2024 №3245/2024/5001501, укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , за домовленістю сторін ціна транспортного засобу становить 220 000,00 грн (а.с. 74-75).
ІV. Мотиви суду
Відповідно до ч. 1 ст. 15 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. 
Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 16 ЦК України). Аналогічна за змістом норма наведена у частині першій статті 4 ЦПК України.
Відповідно до положень ч. 2 ст. 16 ЦК України суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.
Відповідно до ст. 60 Сімейного кодексу України (далі - СК України) майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Згідно із ч. 1 ст. 61 СК України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Відповідно до ст. 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.
Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.
Такий правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду у справі № 372/504/17 від 21.11.2018.
Відповідно до ч. 1 ст. 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.
Відповідно до ч. 1 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Аналогічна за змістом норма закріплена у ч. 2 ст. 372 ЦК України.
Вирішуючи спори між подружжям про майно, судам необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК України, частина третя статті 368 ЦК України), відповідно до частин другої і третьої статті 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.
Згідно із ч. 1 ст. 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення
Відповідно до частини четвертої статті 65 СК України договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. У випадку коли при розгляді вимог про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі.
За змістом наведених норм, факт використання коштів отриманих від продажу спільного майна в інтересах сім`ї повинен доводити той із подружжя, хто відчужив таке майно без згоди на це іншого подружжя
У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 03 жовтня 2018 року у справі № 127/7029/15-ц (провадження № 61-9018сво18), суд касаційної інстанції дійшов висновку, що у випадку відчуження майна одним із подружжя проти волі іншого з подружжя та у зв`язку з цим - неможливості встановлення його дійсної (ринкової) вартості, визначенню підлягає ринкова вартість подібного за своїми якостями (технічними характеристиками) майна на час розгляду справи. Такий підхід є гарантією справедливої сатисфакції особі у зв`язку з припиненням її права на частку у спільному майні.
У постанові Верховного Суду у складі колегій суддів Касаційного цивільного суду від 07 квітня 2021 року у справі № 402/849/18 (провадження № 61-8383св19) суд касаційної інстанції дійшов висновку, що у разі, коли під час розгляду вимог про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. Визначаючи розмір компенсації вартості частки автомобіля, суди першої та апеляційної інстанцій керувалися тим, що у договорі купівлі-продажу автомобіля визначена вартість його продажу. Водночас суди не врахували, що у договорі купівлі-продажу спірного автомобіля його ціна визначається за згодою сторін, яка може не відповідати його дійсній вартості, а також на момент поділу майна вартість автомобіля може змінитися, а тому під час вирішення спору суд зобов`язаний був врахувати дійсну його вартість.
Відповідно до положень статей 12, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Згідно з ч. 1 ст. 82 ЦПК України, обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників.
Згідно з ч. 6 ст. 263 ЦПК України, якщо одна із сторін визнала пред`явлену до неї позовну вимогу під час судового розгляду повністю або частково, рішення щодо цієї сторони ухвалюється судом згідно з таким визнанням, якщо це не суперечить вимогам статті 206 цього Кодексу.
Відповідно до положень статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
V. Оцінка і висновки суду
У справі, що розглядається:
- за час шлюбу сторони набули у власність автомобіль; право власності на транспортний засіб зареєстроване за ОСОБА_2 ;
- в силу приписів ст. 60, 61, 63 СК України транспортний засіб належав ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на праві приватної спільної сумісної власності;
- відповідачка здійснила відчуження транспортного засобу на свій розсуд проти волі ОСОБА_1 , отримала грошові кошти від продажу, половину з яких останньому не передала; вказану обставину відповідачка у відзиві не заперечила;
- позов ОСОБА_2 визнала частково, зауваживши, що продала автомобіль за 220 000,00 грн, у зв`язку з чим їй належить передати ОСОБА_1 1/2 частину від суми проданого нею майна (110 000,00 грн).
Заявлені вимоги та встановлені обставини свідчать, що між сторонами виник спір щодо поділу майна, яке було набуто під час шлюбу. Предметом поділу є неподільна річ (автомобіль).
Аргументи відповідачки про необхідність поділу автомобіля з урахуванням суми, зазначеної в договорі купівлі-продажу суд відхиляє, оскільки вказана ціна не є його ринковою вартістю, а погоджена сторонами договору, а відтак не може відповідати його дійсній вартості.
Натомість позивач подав звіт про оцінку майна, складений у встановленому порядку суб`єктом оціночної діяльності, відповідно до якого ринкова вартість спірного транспортного засобу становить 395 999,00 грн. Зазначений звіт є належним та допустимим доказом, оскільки містить обґрунтовані розрахунки та визначає вартість майна станом на відповідну дату з урахуванням його технічного стану.
За таких обставин, суд відхиляє доводи позивачки щодо визначення вартості спірного автомобіля, виходячи з договірної ціни продажу, а звіт про оцінку майна, поданий позивачем, приймає.
Інших доказів на підтвердження ринкової вартості автомобіля відповідачка не надала, клопотання про призначення експертизи з метою спростування ринкової вартості автомобіля, що визначена позивачем, не заявляла.
З огляду на викладене, суд задовольняє позов повністю.
VІ. Судові витрати
Розподіл судового збору
Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
Згідно із ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).
Позивач при поданні позову сплатив судовий збір у сумі 1 584,00 гривень, що підтверджується платіжною інструкцією АТ «ТАСКОМБАНК» № 7039-3478-2114-6083 від 24.07.2025 (а.с. 1).
Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
З огляду на те, що позов суд задовольнив повністю, судовий збір підлягає стягненню з відповідачки на користь позивача.
Розподіл витрат на професійну правничу допомогу
Згідно зі статтею 59 Конституції України кожен має право на професійну правничу допомогу.
За пунктом 4 частини першої статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» (далі - Закон № 5076-VI) договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.
Пунктом 9 частини першої статті 1 Закону № 5076-VI передбачено, що представництво - це вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного відповідача у кримінальному провадженні. Інші види правової допомоги - види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення (пункт 6 частини першої статті 1 Закону № 5076-VI).
Відповідно до статті 19 Закону № 5076-VI видами адвокатської діяльності, зокрема, є: надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами.
Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок його обчислення, зміни та умови повернення визначаються у договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховується складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 Закону № 5076-VI).
Однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (пункт 12 частини третьої статті 2 ЦПК України).
Метою впровадження цього принципу є забезпечення особі можливості ефективно захистити свої права в суді, відшкодування витрат, понесених у зв`язку із реалізацією права на судовий захист у разі подання до особи необґрунтованого позову, а також стимулювання сторін до досудового вирішення спору й струмування від подання безпідставних позовів.
Відповідно до п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.
Відповідно до положень ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
Відповідно до частини третьої статті 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.
При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод Так, у справі «Схід/Захід Альянс Лімітед» проти України» (заява № 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (п. 268).
Відповідно до ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.
Системний аналіз наведених норм дозволяє дійти висновку, що ЦПК України передбачено такі критерії визначення та розподілу судових витрат:
1) їх дійсність;
2) необхідність;
3) розумність їх розміру, з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи.
Такий правовий висновок викладений у додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц.
У постанові від 27 червня 2018 року у справі № 826/1216/16 Велика Палата Верховного Суду зазначила, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження).
У постанові від 20 жовтня 2021 року у справі № 757/29103/20-ц Верховний Суд зазначив, що у разі підтвердження обсягу наданих адвокатом послуг і виконаних робіт, обґрунтованості їх вартості, витрати за такі послуги підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою, чи тільки має бути сплачено (пункт 1 частини 2 статті 137 ЦПК України). Визначальним у цьому випадку є факт надання адвокатом правової допомоги у зв`язку із розглядом конкретної справи.
У постанові від 28 грудня 2020 року у справі № 640/18402/19 Верховний Суд зазначив, що у разі встановлення адвокатом та клієнтом фіксованого розміру гонорару детальний опис робіт, виконаних під час надання правничої допомоги не потрібен.
У постановах від 03.10.2019 року у справі № 922/445/19 та від 01.06.2018 року у справі № 904/8478/16 Верховний Суд дійшов висновків, що, вирішуючи питання розподілу судових витрат, суд має враховувати, що розмір відшкодування судових витрат, не пов`язаних зі сплатою судового збору, не повинен бути непропорційним до предмета спору. У зв`язку з наведеним суд, з урахуванням конкретних обставин, зокрема ціни позову, може обмежити такий розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для конкретної справи.
Відповідно до ч. 2 ст. 141 ЦПК України судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
У позовній заяві ОСОБА_1 стягнути з відповідача витрати на професійну правничу допомогу в сумі 29 400,00 гривень.
У матеріалах справи наявні:
- ордер на надання правничої допомоги серії AІ № 1953451 від 21.07.2025 на представництво інтересів ОСОБА_1 адвокатом Лисенком Сергієм Миколайовичем у Святошинському районному суді міста Києва (а.с. 10);
- додаткова угода № 2 від 25.06.2025 до договору про надання правничої допомоги №416 від 06.05.2025 (а.с. 46);
- детальний опис робіт (наданих послуг) виконаних адвокатом та здійснених адвокатом витрат, необхідних для надання правничої допомоги, у якому визначений розмір гонорару у сумі 29 400,00 грн (а.с.45);
Відповідно до пункту 1 додаткової угоди, на виконання п. 2.1. Договору сторони визначили, що правнича допомога, в т.ч., але не виключно представництво, захист, інші види правничої допомоги надається у справі (-ах) про поділ спільного майна подружжя: автомобіля шляхом стягнення половини вартості на користь клієнта. 
Згідно з пунктом 2 додаткової угоди, на виконання п. 4.1. Договору сторони визначили, що гонорар за надання правничої допомоги в справі, передбачена в п.1 цієї додаткової угоди, становить 29 400 грн.
Порядок оплати гонорару встановлюється таким чином:
а) 14 700 грн в строк до 25.07.2025;
б) 14 700 грн в строк 10 днів після набрання рішенням суду законної сили.
Згідно з квитанцією АТ «ПУМБ» від 18.07.2025, відповідно до якої ОСОБА_1 перерахував адвокатському бюро «Сергія Лисенка» грошові кошти в сумі 14 700,00 гривень; призначення платежу: сплата за правову допомогу ОСОБА_1 згідно угоди №416 від 06.05.2025 додаток 2 (а.с. 47).
При визначенні розміру витрат на професійну правничу допомогу суд ураховує категорію і складність справи, обсяг виконаних адвокатом робіт, який є незначним, види виконаних адвокатом робіт. Зокрема, суд критично оцінює час витрачений адвокатом на надання консультації та вивчення документів, адже обсяг наданих документів не є значним.
З огляду на наведене, суд дійшов висновку, що заявлений до стягнення розмір витрат на професійну правничу допомогу у сумі 29 400,00 грн є неспівмірним зі складністю справи та обсягом фактично наданих послуг, а тому підлягає зменшенню.
Ураховуючи критерії розумності, співмірності та справедливості, а також часткове визнання відповідачкою позову, суд вважає за необхідне стягнути витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 10 000,00 грн, що відповідатиме категорії та складності даної справи.
З огляду на те, що суд дійшов висновку про задоволення позову повністю, витрати на професійну правничу допомогу в сумі 10 000,00 гривень підлягають стягненню з відповідачки на користь позивача.
Розподіл витрат з оплати поштових послуг
Відповідно до ч. 2, 3 ст. 140 ЦПК України розмір витрат, пов`язаних з проведенням огляду доказів за місцем їх знаходження, забезпеченням доказів та вчиненням інших дій, пов`язаних з розглядом справи чи підготовкою до її розгляду, встановлюється судом на підставі договорів, рахунків та інших доказів. У випадках, коли сума витрат, пов`язаних з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за місцем їх знаходження, забезпеченням доказів та вчиненням інших дій, пов`язаних з розглядом справи чи підготовкою до її розгляду, повністю не була сплачена учасниками справи попередньо або в порядку забезпечення судових витрат, суд стягує ці суми зі сторони, визначеної судом відповідно до правил про розподіл судових витрат, встановлених цим Кодексом.
У позовній заяві ОСОБА_1 заявив вимогу про стягнення зі ОСОБА_2 витрат з оплати поштових послуг у сумі 500,00 гривень.
На підтвердження цієї вимоги позивач надав квитанцію АТ «УКРПОШТА» про пересилання Лисенком Сергієм ОСОБА_2 поштового відправлення, накладна № 0820201244240 (а.с. 50). Сума наданих послуг становить 50,00 гривень. Будь-яких інших доказів понесення позивачем вказаних витрат матеріали справи не містять.
Отже, на підтвердження вимог по оплаті поштових послуг позивач надав докази на суму 50,00 гривень.
З огляду на те, що суд дійшов висновку про задоволення позову повністю, витрати з оплати поштових послуг у сумі 50,00 гривень підлягають стягненню з відповідачки на користь позивача.
На підставі викладеного вище, керуючись ст. 4, 12, 13, 49, 76-81, 89, 133, 137, 140, 141, 200, 206, 247, 259, 263-265, 273, 354, 355 ЦПК України, суд
ВИРІШИВ:
Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна задовольнити повністю.
Стягнути зі ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 компенсацію 1/2 частини вартості транспортного засобу TOYOTA НОМЕР_4 VIN: НОМЕР_1 , д.н.з. НОМЕР_2 в розмірі 197 999 гривень 50 копійок.
Стягнути зі ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір у сумі 1 584,00 гривень.
Стягнути зі ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу в сумі 10 000,00 гривень.
Стягнути зі ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати з оплати поштових послуг у сумі 50,00 грн.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного рішення суду. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.
Учасники справи:
Позивач: ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_5 ).
Відповідачка: ОСОБА_2 (місце проживання: АДРЕСА_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_6 ).
Повне рішення суду складене 02 квітня 2026 року.

Суддя         Ю.В. Кравченко