ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 червня 2026 року	м. Львів	Справа № 500/6968/25 пров. № А/857/20637/26	

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі колегії суддів:
головуючого судді: Носа С.П.;
суддів: Кухтея Р.В., Шевчук С.М.;
за участю секретаря судового засідання - Порцін В.Р.;
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу Івано-Франківського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України на рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 20 січня 2026 року у справі № 500/6968/25 за адміністративним позовом ІНФОРМАЦІЯ_1 до Івано-Франківського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України про визнання протиправною та скасування постанови,-
суддя(і) у І інстанції Подлісна І.М.,
час ухвалення рішення не зазначено,
місце ухвалення рішення м. Тернопіль,
дата складення повного тексту рішення 20 січня 2026 року,
ВСТАНОВИВ:
ІНФОРМАЦІЯ_2 (далі – позивач) звернувся у Тернопільський окружний адміністративний суд з адміністративним позовом до Івано-Франківського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України (далі – відповідач), у якому просив скасувати постанову про стягнення виконавчого збору за провадженням №79683888 від 26.11.2025 видану старшим державним виконавцем відділу примусового виконання рішень управління забезпечення примусового виконання рішень в Івано-Франківській та Тернопільській областях Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції.
В обґрунтування позовних вимог вказував на те, що жодних дій, будь яких заходів примусового виконання рішень задля виконання судового рішення державним виконавцем не було вжито, оскільки рішення суду виконане ще до відкриття виконавчого провадження.
Рішенням Тернопільського окружного адміністративного суду від 20 січня 2026 року позов задоволено повністю.
Визнано протиправним та скасовано постанову про стягнення виконавчого збору за провадженням №79683888 від 26.11.2025, видану старшим державним виконавцем відділу примусового виконання рішень управління забезпечення примусового виконання рішень в Івано-Франківській та Тернопільській областях Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції.
Стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань Івано-Франківського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України на користь ІНФОРМАЦІЯ_1 3028 (три тисячі двадцять вісім) грн. 00 коп. сплаченого судового збору.
Вказане рішення в апеляційному порядку оскаржив відповідач, у апеляційній скарзі покликається на те, що оскаржуване рішення винесене з порушенням норм матеріального права з неповним з`ясуванням обставин справи та є незаконним, просить рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нове, яким відмовити у задоволенні позову повністю.
Зокрема в апеляційній скарзі зазначає, що станом на день відкриття виконавчого провадження ВП №79683888 на виконання, рішення Тернопільського окружного адміністративного суду №500/6347/24 від 06 червня 2025 року позивачем не було виконано. Таким чином, апелянт вважає, що постанова про стягнення виконавчого збору винесена з дотриманням вимог чинного законодавства, а підстави для не стягнення виконавчого збору відсутні.
Відповідно до ч. 4 ст. 229 Кодексу адміністративного судочинства України фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється, у зв`язку з неявкою у судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та апеляційну скаргу в межах наведених у ній доводів, колегія суддів прийшла до висновку, що апеляційна скарга підлягає до задоволення, з наступних підстав.
З матеріалів справи вбачається, що 26.11.2025 старшим державним виконавцем відділу примусового виконання рішень управління забезпечення примусового виконання рішень в Івано-Франківській та Тернопільській областях Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, у ВП №79683888 винесено постанову про відкриття виконавчого провадження на виконання виконавчого листа №500/6347/24 від 01.10.2025, що видав Тернопільський окружний адміністративний суд.
Також, судом першої інстанції встановлено, що 26.11.2025 старшим державним виконавцем відділу примусового виконання рішень управління забезпечення примусового виконання рішень в Івано-Франківській та Тернопільській областях Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, у ВП №79683888 винесено постанову про стягнення виконавчого збору на підставі статей 3, 27, 40 Закону України «Про виконавче провадження».
Вказана постанова винесена відповідачем на виконання рішення Тернопільського окружного адміністративного суду №500/6347/24 від 06 червня 2025 року резолютивною частиною якого було визнано протиправною бездіяльність ІНФОРМАЦІЯ_1 щодо не проведення нарахування та виплати ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. Зобов`язано ІНФОРМАЦІЯ_2 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки остаточного розрахунку при звільненні за період з 12 березня 2023 року по 29 вересня 2024 року у розмірі 189928 (сто вісімдесят дев`ять тисяч дев`ятсот двадцять вісім) гривень 48 коп.
Постанова про стягнення виконавчого збору 26.11.2025 №79683888 обґрунтована тим, що ІНФОРМАЦІЯ_3 не виконав рішення суду та не виплатив ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки остаточного розрахунку при звільненні за період з 12 березня 2023 року по 29 вересня 2024 року у розмірі 189928 (сто вісімдесят дев`ять тисяч дев`ятсот двадцять вісім) гривень 48 коп.
Не погоджуючись із постановою державного виконавця від 26.11.2025 про стягнення виконавчого збору, позивач звернувся із даним позовом до суду. 
Суд першої інстанції в задоволенні позову відмовив з тих підстав, що підставою для стягнення виконавчого збору у межах виконавчого провадження про примусове виконання рішення немайнового характеру, є здійснення державним виконавцем дій з фактичного виконання виконавчого документа. Оскільки позивачем виконано рішення суду ще до відкриття виконавчого провадження, стягнення відповідачем виконавчого збору є безпідставним. Крім того, з матеріалів виконавчого провадження судом встановлено, що у період до прийняття спірної постанови про стягнення виконавчого збору державним виконавцем не вжито заходів примусового виконання рішень, які спрямовані на виконання рішення суду.
Апеляційний суд не погоджується із висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.
Відповідно до ст. 1 Закону України "Про виконавче провадження" від 02 червня 2016 року № 1404-VIII (далі - Закон № 1404-VIII) виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - це сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.
Статтею 3 Закону № 1404-VIII визначено, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню рішення, зокрема, на підставі таких виконавчих документів як виконавчі листи, що видаються судами у передбачених законом випадках на підставі судових рішень.
Згідно з ч. 1 ст. 5 Закону № 1404-VIII примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та, у передбачених цим Законом випадках, на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України "Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів".
Виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії (ч. 1 ст. 18 Закону № 1404-VIII).
Частиною першою статті 26 Закону № 1404-VIII передбачено, що державний виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа, зазначеного у статті 3 цього Закону, за заявою стягувача про примусове виконання рішення.
Відповідно до ч. 5 ст. 26 Закону № 1404-VIII виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження, в якій зазначає про обов`язок боржника подати декларацію про доходи та майно боржника, попереджає боржника про відповідальність за неподання такої декларації або внесення до неї завідомо неправдивих відомостей. 
У постанові про відкриття виконавчого провадження за рішенням, примусове виконання якого передбачає справляння виконавчого збору, державний виконавець зазначає про стягнення з боржника виконавчого збору в розмірі, встановленому статтею 27 цього Закону.
Статтею 27 Закону № 1404-VІІІ надано визначення поняття "виконавчий збір" та унормовано питання щодо його розміру, порядку та підстав стягнення.
Згідно з ч. 1 ст. 27 Закону № 1404-VІІІ виконавчий збір - це збір, що справляється на всій території України за примусове виконання рішення органами державної виконавчої служби. Виконавчий збір стягується з боржника до Державного бюджету України.
В силу приписів ч. 3 ст. 27 Закону № 1404-VІІІ за примусове виконання рішення немайнового характеру виконавчий збір стягується в розмірі двох мінімальних розмірів заробітної плати з боржника-фізичної особи і в розмірі чотирьох мінімальних розмірів заробітної плати з боржника-юридичної особи.
За вимогами ч. 4 ст. 27 Закону № 1404-VІІІ державний виконавець виносить одночасно з постановою про відкриття виконавчого провадження постанову про стягнення виконавчого збору (крім виконавчих документів про стягнення аліментів).
Виконавчий збір не стягується у разі закінчення виконавчого провадження на підставі пункту 9 частини першої статті 39 цього Закону, якщо рішення було виконано до винесення постанови про відкриття виконавчого провадження, та у разі закінчення виконавчого провадження на підставі пункту 17 частини першої статті 39 цього Закону. Виконавчий збір не стягується із сум податкового боргу (у тому числі штрафних санкцій та пені) та недоїмки зі сплати єдиного соціального внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування у разі їх списання згідно з пунктами 2-3, 2-4 та підпункту 26.2 пункту 26 підрозділу 10 розділу XX Податкового кодексу України та пунктом 9-15 розділу VIII Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування" (ч. 9 ст. 27 Закону № 1404-VІІІ).
Окремі питання організації виконання судових рішень визначені Інструкцією з організації примусового виконання рішень, затвердженою наказом Міністерства юстиції України від 02.04.2012 № 512/5, зареєстрованою в Міністерстві юстиції України 02.04.2012 за №489/20802.
Пунктом 8 розділу ІІІ Інструкції № 512/5 встановлено, що стягнення виконавчого збору здійснюється у порядку, визначеному статтею 27 Закону.
Про стягнення з боржника виконавчого збору та його розмір державний виконавець зазначає у постанові про відкриття виконавчого провадження.
Виконавчий збір стягується з боржника на підставі постанови про стягнення виконавчого збору, у якій зазначаються розмір та порядок стягнення нарахованого виконавчого збору.
Постанову про стягнення виконавчого збору державний виконавець виносить одночасно з постановою про відкриття виконавчого провадження (крім виконавчих документів про стягнення аліментів) та не пізніше наступного робочого дня після її винесення надсилає сторонам виконавчого провадження.
Отже, аналіз наведених норм чинного законодавства свідчить про те, що стягнення виконавчого збору пов`язується з початком примусового виконання, оскільки державний виконавець одночасно з постановою про відкриття виконавчого провадження виносить постанову про стягнення виконавчого збору. При цьому стягнення виконавчого збору є безумовною дією, яку здійснює державний виконавець у межах виконавчого провадження, незалежно від здійснених виконавчих дій, і є встановленою державою складовою процедури виконавчого провадження, що гарантує ефективне здійснення виконання рішення суду боржником за допомогою стимулювання боржника до намагання виконати виконавчий документ самостійно до відкриття виконавчого провадження у зв`язку із ймовірністю стягнення відповідної суми у випадку примусового виконання (додатково див. постанову КАС ВС від 28.04.2020 у справі № 480/3452/19). 
Крім того, з процитованих нормативних приписів суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що про стягнення виконавчого збору державний виконавець зазначає у постанові про відкриття виконавчого провадження. Також одночасно з постановою про відкриття виконавчого провадження державним виконавцем приймається постанова про стягнення виконавчого збору, у якій зазначаються розмір та порядок стягнення нарахованого виконавчого збору.
Водночас в розумінні положень Закону № 1404-VIII примусове виконання виконавчого документу розпочинається з моменту винесення постанови про відкриття виконавчого провадження.
Таким чином, стягнення виконавчого збору зумовлюється лише фактом початку примусового виконання (відкриттям виконавчого провадження) та не ставиться у залежність від фактично вчинених дій щодо примусового виконання. Стягнення виконавчого збору є не правом, а обов`язком державного виконавця при відкритті виконавчого провадження. Крім того, на момент відкриття виконавчого провадження державний виконавець не зобов`язаний самостійно з`ясовувати будь-яку інформацію щодо виконання судового рішення боржником, оскільки вчинення будь-яких дій до відкриття виконавчого провадження Законом №1404-VIII не передбачено.
Аналогічна правова позиція також наведена у постановах КАС ВС від 28.04.2020 у справі № 480/3452/19, від 26.06.2020 у справі № 360/3324/19 та від 23.12.2020 у справі № 620/334/20.
Крім того, колегія суддів зауважує, що згідно з ч. 3 ст. 40 Закону № 1404-VІІІ у разі повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених пунктами 1, 3, 4, 6 частини першої статті 37 цього Закону, закінчення виконавчого провадження з підстав, передбачених пунктами 1, 2, 4, 6, 9 (крім випадку, передбаченого частиною дев`ятою статті 27 цього Закону), 11, 14 і 15 частини першої статті 39 цього Закону, якщо виконавчий збір не стягнуто, державний виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня повернення виконавчого документа (закінчення виконавчого провадження) виносить постанову про стягнення виконавчого збору, яку виконує в порядку, встановленому цим Законом.
Отже, аналізуючи у сукупності положення ч. 5, 6 ст. 26, ч. 1-4 ст. 27 та ч. 3 ст. 40 Закону № 1404-VІІІ, можна прийти до висновку, що перелік виконавчих документів за якими виконавчий збір не стягується чітко визначений, а тому у всіх інших випадках стягнення виконавчого збору пов`язується з початком примусового виконання рішення. Таке примусове виконання розпочинається з моменту прийняття державним виконавцем постанови про відкриття виконавчого провадження, відтак одночасно з відкриттям виконавчого провадження він також повинен вирішити питання про стягнення виконавчого збору. Тобто стягнення з боржника виконавчого збору в постанові про відкриття виконавчого провадження є обов`язком державного виконавця. В іншому разі це питання має бути вирішено в порядку, встановленому ч. 3 ст. 40 Закону № 1404-VІІІ, а саме постанову про стягнення виконавчого збору державний виконавець виносить за умови повернення виконавчого документа або закінчення виконавчого провадження у відповідних випадках.
Системний аналіз викладених правових норм надає підстави стверджувати, що постанова державного виконавця про стягнення виконавчого збору є виконавчим документом, який підлягає примусовому виконанню шляхом виокремлення в самостійне виконавче провадження у разі закінчення того виконавчого провадження, у межах якого з боржника було стягнуто виконавчий збір.
При цьому, у разі, якщо виконавче провадження закінчено і винесена у ньому постанова щодо стягнення з боржника виконавчого збору є чинною (у порядку, визначеному законодавством, протиправною не визнана та не скасована) законодавством не передбачено іншої альтернативи поведінки виконавця, окрім як відкриття нового виконавчого провадження з виконання такої постанови.
Згідно з правовою позицією, яка була сформульована Верховним Судом у постанові від 30.06.2021 у справі № 460/2478/19 та в подальшому підтримана у постановах Верховного Суду від 24.12.2021 у справі № 640/4599/21, від 25.05.2023 у справі № 420/1233/19 та від 01.08.2024 у справі № 640/11506/21, державний виконавець зобов`язаний відкрити виконавче провадження за постановою про стягнення виконавчого збору не пізніше наступного робочого дня з дня її реєстрації в автоматизованій системі виконавчого провадження. Відтак, у випадках передбачених чинним законодавством, після повернення виконавчого документа або закриття виконавчого провадження, якщо виконавчий збір не було стягнуто, відкриття виконавчого провадження з виконання постанови про стягнення виконавчого збору є обов`язком, а не правом державного виконавця.
Судом апеляційної інстанції встановлено, що предметом спору в цій справі є безпосередньо постанова державного виконавця від 26.11.2025 про стягнення виконавчого збору у виконавчому провадженні № 79683888 щодо виконання постанови державного виконавця від 26.11.2023 про відкриття виконавчого провадження за виконавчим листом №500/6347/24 від 01.10.2025, що видав Тернопільський окружний адміністративний суд.
Вказана постанова державного виконавця від 26.11.2025 ВП № 7963888 про стягнення з позивача виконавчого збору фактично є виконавчим документом.
Крім цього, судом встановлено, що постанова державного виконавця від 26.11.2025 ВП № 7963888 про відкриття виконавчого провадження за виконавчим листом №500/6347/24 від 01.10.2025, що видав Тернопільський окружний адміністративний суд, на час розгляду цієї справи в суді в порядку, визначеному чинним законодавством, протиправною не визнавалася та не скасована.
Отже, оскаржувана постанова від 26.11.2025 про стягнення виконавчого збору № 79630885 є правомірною та підлягає виконанню.
За таких обставин, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про задоволення позовних вимог, у зв`язку з чим рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення.
Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.
За правилами ч. 1 ст. 317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є, зокрема: 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.
Згідно із частиною другою цієї статті неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.
Враховуючи висновки, викладені в мотивувальній частині цієї постанови, колегія суддів вважає, що рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 05.08.2025 підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення - про відмову в задоволенні позову.
Керуючись ч. 4 ст. 229, ч.3 ст.243, ст. 287, ст.310, ст.315, ст.317, ч.1 ст.321, ст. 322, ст. 325, ст. 328, 329 КАС України, апеляційний суд,-
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу Івано-Франківського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України задовольнити.
Рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 20 січня 2026 року у справі № 500/6968/25 – скасувати.
Прийняти постанову, якою у задоволенні адміністративного позову ІНФОРМАЦІЯ_1 до Івано-Франківського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України про визнання протиправною та скасування постанови – відмовити.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її ухвалення, та може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. 

Головуючий суддя	 	С. П. Нос 	
судді	 	Р. В. Кухтей 	
 	 	С. М. Шевчук  	
Повне судове рішення складено 24 червня 2026 року.