ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД міста КИЄВА 01054, м.Київ, вул.Б.Хмельницького,44-В, тел. (044) 334-68-95, E-mail: inbox@ki.arbitr.gov.ua	
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
м. Київ
12.05.2026	Справа № 910/1953/26	

Господарський суд міста Києва у складі судді Ягічевої Н.І., за участю секретаря судового засідання Вілінської О.О., розглянувши матеріали справи у закритому судовому засіданні
За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Вомакс Текнолоджі" (вул. Антоновича, 172, м. Київ, 03150) 
до Державного підприємства Міністерства оборони України "Агенція оборонних закупівель" (вул. Автозаводська, 2, м. Київ, 04074) 
про визнання пунктів контракту недійсними;

Представники учасників справи: згідно протоколу судового засідання.

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Вомакс Текнолоджі" (далі - позивач, виконавець) звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Державного підприємства Міністерства оборони України "Агенція оборонних закупівель" (далі - відповідач, замовник) про визнання пунктів контракту недійсними.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що Державним контрактом на виготовлення та поставку (закупівлю) безпілотних систем, засобів радіоелектронної боротьби тактичного рівня №24-678-VDK-25 від 09.07.2025 року передбачене подвійне фінансове стягнення з виконавця за прострочення поставки, навіть у випадку виконання Контракту та здійснення поставки (пеня за кожний день; додатковий штраф після тридцятого дня; а також проценти на аванс за весь час прострочки без обмеження), на думку позивача є розбалансуванням інтересів сторін Державного контракту та ставить Замовника в більш вигідне становище по відношенню до Виконавця.
Ухвалою Господарського суду міста Києва від 25.02.2026 відкрито провадження по справі та призначено підготовче засідання на 24.03.2026.
В системі «Електронний суд» 13.03.2026 відповідачем сформовано відзив на позовну заяву мотивований тим, що позивач почав стверджувати про начебто недійсність окремих умов Контракту, оскільки порушив умови Контракту на етапі його виконання та отримав позов Агенції про стягнення штрафних санкцій за Договором (справа №910/14817/25). Відповідач наголошує, що спірний контракт було укладено на підставі комерційної пропозиції саме позивача, також стверджує, що зміст Контракту не суперечить жодній нормі нормативно-правового акту. Крім того, відповідач зазначає, що за своєю правовою природою проценти є винагородою (платою) за користування грошовими коштами. Натомість неустойка є видом забезпечення виконання зобов`язання та за своєю правовою природою є штрафною санкцією, яка може застосовуватись до боржника у разі порушення ним зобов`язання. Передбачені статтею 536 та частиною третьої статті 693 ЦК України проценти мають зовсім іншу правову природу, ніж неустойка (пеня, штраф), виступають способом захисту прав та інтересів покупця який, здійснивши оплату продукції на умовах попередньої її оплати набув також статусу кредитора за договором по відношенню до продавця до моменту передання йому такої продукції. Посилаючись на практику касаційного суду, відповідач вказує, що якщо в законі або в укладеному сторонами договорі передбачено розмір процентів за користування чужими коштами (стаття 536 ЦК України), то це не позбавляє кредитора права звернутися до боржника з позовом про стягнення як зазначених процентів, так і трьох процентів річних (якщо інший їх розмір не передбачено договором або законом). Відповідач вважає, що суть подання позову ТОВ «Вомакс Текнолоджи» в дійсності зводиться до звільнення даного контрагента від відповідальності за порушення умов Контракту.
В системі «Електронний суд» 19.03.2026 позивачем сформовано відповідь на відзив.
В судовому засіданні 24.03.2026 оголошено перерву до 14.04.2026.
В системі «Електронний суд» 10.04.2026 відповідачем сформовано заперечення (на відповідь на відзив).
Суд протокольною ухвалою від 14.04.2026 на місці ухвалив закрити підготовче провадження та призначив справу по суті на 12.05.2026. 
В судовому засіданні 12.05.2026 представник позивача підтримав позовні вимоги, представник відповідача заперечив проти задоволення позовних вимог. 
У судовому засіданні 12.05.2026 було закінчено розгляд справи по суті та оголошено вступну та резолютивну частини рішення суду.
Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд
ВСТАНОВИВ:

09.07.2025 між Державним підприємством Міністерства оборони України "Агенція оборонних закупівель" (надалі - відповідач) та ТОВ «Вомакс Текнолоджі» (надалі - позивач) укладено Державний контракт №24-678-VDК-25 (далі - Контракт) на виготовлення та поставку (закупівлю) товарів оборонного призначення.
Відповідно до пункту 1.1. Контракту, у редакції додаткової угоди №1 від 23.07.2025, Виконавець зобов`язується виготовити та поставити Замовнику з дотриманням вимог законодавства України, умов і вимог цього Контракту товари оборонного призначення (далі - Товар), найменування, технічні характеристики, кількість, вартість (ціна) та строки поставки яких зазначені у цьому Контракті та в Специфікації товарів оборонного призначення (Додаток 1 до Контракту) (далі Специфікація), для подальшого використання Збройними Силами України, а Замовник зобов`язується прийняти та оплатити Товар в строки та на умовах, визначених цим Контрактом. 
Згідно з п. 1.2 Контракту підставою для його укладання є: - витяг зі змін №12 від 17.03.2025 до Переліку та обсягів товарів, робіт і послуг на постачання (розроблення, модернізацію) озброєння, військової та спеціальної техніки, ракет і боєприпасів та іншого військово-технічного майна і послуг (за бюджетною програмою КПКВК 2101150) для закупівлі Замовником на 2025 рік від 17.03.2025 №220/19/153/дск, доведеного до Агенції листом Департаменту політики закупівель Міністерства оборони України (Вх. лист Агенції №167/ДСК від 18.03.2025), та листа КСЛ ЗСУ від 22.03.2025 №720/6/120/дск, (далі - Запит);- комерційна пропозиція Виконавця від 09.06.2025 №12/КП, від 09.06.2025 №13/ КП;- результати розгляду результатів технічного та комерційного оцінювання комерційної пропозиції Виконавця від 09.06.2025 №12/КП, від 09.06.2025 №13/КП засіданням колегіального органу Замовника (Протокол від 20.06.2025 №82);- лист Головного управління контролю оборонних закупівель Міністерства оборони України від 26.06.2025 №220/64/1786. 
Загальна вартість (ціна) Товару за цим Контрактом становить 970 034 800 (дев`ятсот сімдесят мільйонів тридцять чотири тисячі вісімсот) гривень 00 копійок (п. 2.4. Контракту). 
Пунктом 1.3 Контракту, зокрема, передбачено, що Виконавець зобов`язується здійснити кодифікацію Товару до моменту передачі Замовнику. 
Відповідно до п. 2.9. Контракту розрахунок за цим Контрактом проводиться шляхом оплати Замовником поставленого Товару протягом 15 (п`ятнадцяти) робочих днів після надання Виконавцем Замовнику належним чином оформленого рахунку на оплату, до якого додаються підписаний Сторонами Акт приймання-передачі Товарів оборонного призначення (партії Товару), Сертифікат якості (відповідності) Товару (партії Товару) з обов`язковим зазначенням дати виготовлення Товару та документів, зазначених у пункті 2.10 Контракту (за умови наявності (надходження) бюджетних коштів на рахунок Замовника). 
Усі платіжні документи за Контрактом оформлюються з дотриманням вимог законодавства. Виконавець надсилає Замовнику рахунок на оплату протягом 10 (десяти) календарних днів з дня поставки Товару (партії Товару). До рахунку на оплату додаються: копія Акту приймання-передачі Товарів оборонного призначення; Сертифікат якості (відповідності) Товару (партії Товару) з обов`язковим зазначенням дати виготовлення Товару; посвідчення Представництва Замовника (п. 2.10. Контакту). 
Крім того, пунктом 2.12. Контракту передбачено, що відповідно до вимог абзацу 2 пункту 13 Порядку здійснення закупівлі безпілотних систем, засобів радіоелектронної боротьби тактичного рівня вітчизняного виробництва та їх складових частин, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 11.11.2022 № 1275, абзацу 3 пункту 5 постанови Кабінету Міністрів України від 16.05.2023 № 494 «Деякі питання здійснення оборонних закупівель службою державного замовника» (зі змінами затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 11.02.2025 № 177) розрахунки за товари можуть здійснюватися Службою державного замовника за погодженням з Міністерством оборони України шляхом проведення попередньої оплати у розмірі до 70 (сімдесяти) відсотків від вартості (ціни) Товару за Специфікацією (Додаток 1) Контракту на строк до 10.12.2025 (кінцевий строк поставки, зазначений у Специфікації (Додаток 1 до Контракту) з дати перерахування коштів на рахунок Виконавця у такому порядку: 
Сплата до 70 (сімдесяти) відсотків від вартості (ціни) Товару за Специфікацією (Додаток 1) за Контрактом, здійснюється Замовником шляхом проведення попередньої оплати на підставі рахунку, наданого Виконавцем Попередня оплата проводиться протягом 15 (п`ятнадцяти) робочих днів з дня прийняття Замовником рішення про здійснення попередньої оплати, за умови погодження такого рішення Міністерством оборони України та наявності (надходження) бюджетних асигнувань (коштів) на рахунку Замовника, на підставі наданого Виконавцем рахунку на оплату шляхом перерахування коштів на рахунок, відкритий на ім`я виконавця в органах державної казначейської служби, з подальшим використанням зазначених коштів Виконавцем виключно на цілі, визначені цим Контрактом, з наданням відповідних підтвердних документів. 
У разі якщо попередня оплата здійснюється за партію Товару, попередня оплата перераховується Замовником Виконавцю після прийняття відповідного рішення та за відсутності прострочення поставки попередньої партії/попередніх партій Товару. 
Згідно з п. 3.2. Контракту Товар поставляється Виконавцем відповідно до умов DDP, місце знаходження отримувача, визначеного державним замовником, згідно з міжнародними правилами тлумачення комерційних термінів «Інкотермс» у редакції 2020 року. Сторони погодили, що Товар може поставлятися партіями (частинами партій). Розмір кожної партії (частини партії) Виконавець погоджує завчасно із Замовником до початку відвантаження. 
Відповідно до п. 3.4 Контракту датою виконання Виконавцем зобов`язань щодо поставки Товару є дата закінчення приймання-передачі Товару, яка зазначається у видатковій накладній. 
Крім того, у п. 4.1. Контракту визначено, що Виконавець зобов`язаний поставити Товар згідно з умовами цього Контракту не пізніше строку, визначеного в Специфікації. 
Водночас у додатку №1 до Контракту в Специфікації товарів оборонного призначення (далі - Специфікація), Сторони визначили, що загальна кількість Товару, що поставляється за цим Контрактом становить 13000 одиниць Товару «Безпілотний літальний апарат "РОННІ-13Д-О" ТУ У 30.3-45603615-005:2025 зі змінами» (Товар-1) та 7000 одиниць Товару «Безпілотний літальний апарат "РОННІ-13Н-О" ТУ У 30.3-45603615-005:2025 зі змінами» (Товар-2). Загальна кількість Товару - 20 000 одиниць. 
Відповідно до пп. 1 п. 7.2. Контакту у разі порушення строків поставки Товару з Виконавця стягується пеня у розмірі 0,1 відсотка вартості Товару, з якого допущено прострочення виконання за кожний день прострочення, а за прострочення понад тридцять днів додатково стягується штраф у розмірі семи відсотків вказаної вартості. 
Контрактом передбачено і сплату процентів за користування коштами попередньої оплати. 
Так, згідно з пп. 4 п. 7.2 Контракту Сторони домовились, що у разі порушення Виконавцем зобов`язань щодо строків поставки Товару, за умови здійснення Замовником попередньої оплати, Виконавець зобов`язаний сплатити на користь Замовника проценти за користування коштами попередньої оплати (в частині вартості простроченого Товару) у розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, від дня порушення строку поставки Товару до дня виконання Виконавцем обов`язку щодо поставки Товару, визначеного згідно з абзацом першим пункту 3.4. цього Контракту.
У зв`язку з неналежним виконанням позивачем своїх зобов`язань з поставки першої та другої партій Товару, Агенція звернулася до суду з позовною заявою про стягнення пені та процентів за користування коштами попередньої оплати (справа №910/14817/25, яка перебуває у провадженні Господарського суду міста Києва). 
Спір у даній справі стосується законності підпункту 1,4 пункту 7.2 Контракту та обґрунтовано позивачем суперечністю даних пунктів статті 61 Конституції України щодо недопустимості подвійного притягнення особи до одного виду юридичної відповідальності.
Позивач вказує, що хоча підпункт 4 пункту 7.2 Контракту передбачає нарахування та стягнення процентів, такі проценти по суті є пенею та є тотожними відповідальності, передбаченій підпунктом 1 даного пункту. Товариство з обмеженою відповідальністю "Вомакс Текнолоджи" вказує на невизначеність сторонами чіткого розміру процентів, адже встановлення ставки НБУ знаходиться поза волею сторін Контракту.
Оцінивши подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд дійшов висновку про наступне.
Судом встановлено, що сторонами укладено Контракт, в якому у пункті 7.2 розділу 7 "Відповідальність сторін" вміщено підпункти 1 та 4 такого змісту: 
Підпунктом 1 пункту 7.2. Контракту передбачено, що у разі порушення строків поставки товару з виконавця стягується пеня у розмірі 0,1 відсотка вартості товару, з якого допущено прострочення виконання за кожний день прострочення, а за прострочення понад тридцять днів додатково стягується штраф у розмірі семи відсотків вказаної вартості.
Підпунктом 4 пункту 7.2. Контракту передбачено, що у разі порушення виконавцем зобов`язань щодо строків поставки товару, за умови здійснення замовником попередньої оплати, виконавець зобов`язаний сплатити на користь замовника проценти за користування коштами попередньої оплати (в частині вартості простроченого товару) у розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, від дня порушення строку поставки товару до дня виконання виконавцем обов`язку щодо поставки товару, визначеного згідно з абзацом першим пунктом 3.4. цього контракту.
Щодо різної правової природи пені та процентів за користування коштами.
Частиною 1 статті 546 Цивільного кодексу України передбачено, що виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком, правом довірчої власності.
Відповідно до частини 1, 3 статті 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.
Тобто пенею, яка передбачена підпунктом 1 пункту 7.2 Контракту є забезпечення виконання зобов`язання по виконанню не грошового зобов`язання у вигляді своєчасної поставки позивачем товару.
Згідно із частинами 2, 3 статті 693 Цивільного кодексу України в разі, якщо продавець, який одержав суму попередньої оплати товару, не передав товар у встановлений строк, покупець має право вимагати передання оплаченого товару або повернення суми попередньої оплати. На суму попередньої оплати нараховуються проценти відповідно до статті 536 цього Кодексу від дня, коли товар мав бути переданий, до дня фактичного передання товару покупцеві або повернення йому суми попередньої оплати. Договором може бути встановлений обов`язок продавця сплачувати проценти на суму попередньої оплати від дня одержання цієї суми від покупця.
Статтею 536 Цивільного кодексу України встановлено, що за користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами або законом про банки і банківську діяльність. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства.
Отже, положення статті 536 та частини третьої статті 693 Цивільного кодексу України передбачають можливість для покупця нарахування на суму сплаченої ним продавцю попередньої оплати проценти за користування грошовими коштами, що узгоджується із загальним правилом про оплатний характер договору купівлі-продажу. Порушення продавцем обов`язку щодо передачі товару, який був попередньо оплачений, надає покупцеві можливість стягнути з продавця проценти за користування чужими грошовими коштами.
Проценти за користування грошовими коштами у правовідносинах поставки при умові одержання постачальником попередньої оплати обумовлені протиправним користування постачальником, який порушив обов`язок із поставки товару (за який одержано попередню оплату), грошовими коштами - попередньою оплатою, які надавалися виключно на визначений контрактом строк поставки товару. Користування коштами поза межами такого строку за погодженням сторін є платним, а розмір плати за користування такими коштами визначено п.п. 4 п.7.2 Контракту.
Такі проценти за своєю правовою природою є винагородою (платою) за користування грошовими коштами, в тому числі безпідставно одержаними, збереженими грішми (стаття 1214 Цивільного кодексу України), та виступають способом захисту прав та інтересів покупця який, здійснивши оплату продукції на умовах попередньої її оплати, набув також статусу кредитора за договором по відношенню до продавця до моменту передання йому такої продукції.
Підставами для застосування до правовідносин сторін статті 536 Цивільного кодексу України є, по-перше, факт користування чужими коштами, по-друге - встановлення розміру відповідних процентів договором або чинним законодавством (наприклад, статтями 1048, 1054, 1061 Цивільного кодексу України). Спільним для цих процентів є те, що вони нараховуються саме у зв`язку з користуванням чужими коштами.
Отже, відсотки за користування грошовими коштами не є штрафною санкцією, а також не є відсотками, які нараховуються у відповідності до частини другої статті 625 Цивільного кодексу України, а є способом захисту майнового права та інтересу кредитора і передбачають отримання від боржника компенсації (плати) за користування коштами, що були отримані ним як попередня оплата.
На різну правову природу процентів, передбачених частиною 3 статті 693 Цивільного кодексу України та неустойки і передбаченими частиною 2 статті 625 Цивільного кодексу України процентами неодноразово вказував Верховний Суд у постановах від 03.12.2021 у справі №910/14180/18, від 09.09.2025 у справі №910/9007/24, від 29.05.2024 у справі № 911/2347/22 та від 13.11.2025 у справі №910/4779/25.
Відмінність правової природи процентів за користування коштами (підпункт 4) та неустойки (підпункт 1) виключає обґрунтованість доводів позивача про суперечність таких пунктів положенням статті 61 Конституції України щодо недопустимості подвійного притягнення особи до одного виду юридичної відповідальності, у зв`язку із відмінними видами відповідальності за різні порушення.
Саме по собі розміщення даної норми у розділі 7 Контракту, названого "Відповідальність сторін", не змінює правову природу цієї норми, адже первісне тлумачення норми договору здійснюється за змістом норми, а не назвою розділу в якому така норма вміщена.
Щодо обраного сторонами способу обчислення процентів.
Сторонами у підпункті 4 пункту 7.2 Контракту визначено порядок обрахунку процентів у розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, від дня порушення строку поставки товару до дня виконання виконавцем обов`язку щодо поставки товару.
Позивач вказує, встановлення в Контракті процентів за користування чужими грошовими коштами в розмірі подвійної облікової ставки НБУ не може вважатись способом, який є найбільш зрозумілим та прийнятним саме для сторін Контракту .
У даній справі, підпункт 4 п. 7.2 Контракту регулює інші правовідносини - відповідальність постачальника перед покупцем за користування коштами покупця у разі несвоєчасної поставки товару.
Суд зауважує, що свобода договору є однією із загальних засад цивільного законодавства (пункт 3 частина перша статті 3 Цивільного кодексу України). За встановлених у справі обставин сторони самостійно на власний розсуд, використовуючи принцип свободи договору, передбачили відповідну його умову щодо сплати процентів за користування чужими грошовими коштами в розумінні статті 536 Цивільного кодексу України, що відповідно до положень статті 629 Цивільного кодексу України є обов`язковим для виконання сторонами.
Виходячи із свободи визначення умов договору відповідно до статей 6, 627 Цивільного кодексу України, сторони мають право викласти умови договору, зокрема і щодо способу обчислення процентів за користування грошовими коштами (за один день чи за календарний рік), на власний розсуд у спосіб, який є найбільш зрозумілим та прийнятним саме для них. Положення, закріплені у статті 536, частині 3 статті 693 Цивільного кодексу України, є диспозитивними, а тому не можуть обмежувати сторін у визначенні способу проведення розрахунку процентів залежно від їх волевиявлення (за один день чи за календарний рік), оскільки будь-який з таких способів розрахунку, враховуючи сталу та загальновідому кількість днів у календарному році, дозволяє визначити шляхом простої арифметичної дії розмір процентів за один рік (чи навпаки за один день), за наявності такої потреби при тлумаченні змісту правочину.
За висновком Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду, викладеним в постанові від 03.12.2021 у справі №910/14180/18, визначення сторонами в пункті 8.6 договору обчислення процентів за користування грошовими коштами (попередньою оплатою, позикою) у спосіб за один календарний день, а не за календарний рік, не змінює правову природу таких процентів.
Аналогічний спір розглядався судом у справі №910/14180/18 (законність норми договору про нарахування процентів за попередню оплату та норми про нарахування пені в аспекті ст. 61 Конституції України).
Кількість днів у календарному році є сталою та загальновідомою, визначений у такий погоджений сторонами спосіб (за кожен день прострочення) розмір цих процентів завжди може бути перетворений у річні проценти методом математичного розрахунку. Аналогічним чином математичним розрахунком може бути перетворена у річний відсоток сума подвійної облікової ставки Національного банку України. 
Щодо можливості встановлення змінюваного типу процентної ставки.
Позивач вказує на непередбачуваність процентної ставки, адже ставка не залежить від волі сторін, а встановлюється Національним банком України, що ставить сторони (позивача) у непередбачуваний стан.
Можливість проведення попередньої оплати товару, правила, пов`язані зі здійсненням такої оплати, передбачені ст. 693 Цивільного кодексу України.
Згідно зі ст. 1057 Цивільного кодексу України договором, виконання якого пов`язане з переданням у власність другій стороні грошових коштів або речей, які визначаються родовими ознаками, може передбачатися надання кредиту як авансу, попередньої оплати, відстрочення або розстрочення оплати товарів, робіт або послуг (комерційний кредит), якщо інше не встановлено законом.
До комерційного кредиту застосовуються положення ст. 1054-1056 цього Кодексу, якщо інше не встановлено положеннями про договір, з якого виникло відповідне зобов`язання, і не суперечить суті такого зобов`язання.
Отже, договором на покупця може покладатися обов`язок здійснення попередньої оплати товару, тобто оплати до його передання продавцем. При цьому договір купівлі-продажу (поставки), який містить обов`язок продавця щодо попередньої оплати, є різновидом комерційного кредиту, що передбачений ст. 1057 Цивільного кодексу України. У даному випадку покупець здійснює кредитування продавця, а попередня оплата фактично є сумою кредиту (позики).
Частиною 1 статті 1056-1 Цивільного кодексу України процентна ставка за кредитом може бути фіксованою або змінюваною. 
Враховуючи наявність спору сторін з цього приводу та існування суперечливої судової практики (судів першої та апеляційної інстанцій) з цього приводу, суд пояснить сутність та причини появи у банківській сфері змінюваної ставки з наступною відповідною інтеграцією правового регулювання такої ставки.
Статтею 27 Закон України "Про Національний банк України" визначено, що Національний банк встановлює порядок визначення облікової ставки та інших процентних ставок за своїми операціями. Національний банк має право нараховувати відсотки на кошти, розміщені на рахунках банків, відкритих у Національному банку. Таке нарахування здійснюється Національним банком із застосуванням визначених ним процентних ставок.
Облікова ставка НБУ - це ключовий інструмент грошово-кредитної політики, за яким Національний банк України надає кредити комерційним банкам. Вона визначає базову вартість грошей у державі, безпосередньо впливаючи на розміри відсотків за депозитами та кредитами для населення і бізнесу, інфляцію та курс гривні. 
Ця ставки використовується у банківському секторі економіки для вираження поточної вартості користування грошами, а тому суд категорично не погоджується у недопустимості застосування такої ставки через "непередбачуваність" її розміру для сторін. 
Частиною 1 ст. 1048 Цивільного кодексу України визначено, що якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.
Тобто законодавець визначає облікову ставку Національного банку України як розмір процентної ставки у разі, якщо сторони у договорі не визначили інший розмір (за замовчуванням), що свідчить про стале застосування цієї ставки в українському діловому обороті. 
Встановлення в Контракті процентів за користування грошовими коштами у прив`язці до ставки Національного банку України є загальновживаним в Україні способом, який є найбільш зрозумілим і збалансованим для обох сторін контракту. Інший висновок суду підірве основи кредитування та поставить під сумнів законність визначення сторонами визначеної в законі змінюваної процентної ставки та буде суперечити ч. 1 ст. 1048 Цивільного кодексу України. 
Позивачем не доведено неможливості застосування сторонами у контракті передбаченої законом змінюваної процентної ставки, а саме по собі нерозуміння зміни ставки у майбутньому не є підставою для недійсності пункту договору. Сутність змінюваної ставки полягає у тому, що така ставки змінюється в залежності від обумовленої сторонами обставини (облікової ставки НБУ). 
Допоки розмір таких процентів не є аномально надмірним та не призводить до порушення принципу добросовісності, відсутні підстави для втручання суду у визначені сторонами розміри плати за користування чужими коштами. 
Схожа позиція викладена у постанові Верховного Суду від 03.08.2022 у справі №927/92/21(927/351/21), де визнано недійсними окремі умови кредитного договору, що встановлюють необхідність сплати винагороди за користування кредитом, з тих підстав, що встановлена в договорі винагорода значно (майже вдвічі) перевищує розмір отриманого кредиту.
Питання недійсності пунктів договору в частині правомірності визначення винагороди за користування кредитом за формулою, яка залежить від коефіцієнта зміни курсу гривні до долара США, вимогам змінюваної процентної ставки неодноразово було предметом розгляду Верховного Суду. 
Пізніше, у постанові Верховного Суду у складі суддів судової палати для розгляду справ про банкрутство Касаційного господарського суду в постанові від 25.05.2022 у справі №904/5314/20, вказано, що, вирішуючи питання щодо правової природи винагороди за користування кредитом за погодженою позичальником та банком у договорі формулою, Суд дійшов висновку, що винагорода банку за надані послуги має компенсаційний характер і її призначення полягає у тому, щоб покрити витрати банку, понесені ним у зв`язку з наданням кредиту. Це є безперечно дохід банку від проведення своєї банківської діяльності і поняття винагороди банку відсутнє у договірному законодавстві, внаслідок чого правова природа такої винагороди залежить від індивідуальної правової регламентації кожного банку.
Щодо виду користування коштами (правомірне чи неправомірне).
Згідно з ч. 3 ст. 693 Цивільного кодексу України на суму попередньої оплати нараховуються проценти відповідно до ст. 536 цього Кодексу від дня, коли товар мав бути переданий, до дня фактичного передання товару покупцеві або повернення йому суми попередньої оплати.
Оспорюваний пункт Контракту визначає розмір процентів за таке користування.
З урахуванням норми закону та умов Контракту, нарахування та сплата цих процентів здійснюється з моменту прострочення строку поставки товару до моменту поставки товару або повернення суми авансу покупцю.
На відміну від умов кредитних договорів, в яких є правомірне користування (з відповідною ставкою) та неправомірним користуванням (з окремою ставкою), що врегульовано декількома правовими позиціями Великої Палати Верховного Суду (від 10.04.2018 у справі №910/10156/17 та інші), у даних правовідносинах (до отримання вимоги покупця про повернення суми попередньої оплати) користування є правомірним - адже відсутній автоматичний обов`язок повернення коштів у разі не поставки товару у строк (як з моменту одержання авансу до дати поставки, так і з моменту пропуску строку поставки до реальної дати поставки або повернення коштів). Користування авансом до дати поставки є безоплатним, а процент передбачений саме за час користування коштів поза межами строків поставки товару за умови не поставки такого товару. 
При цьому, суд категорично не погоджується із тим, що у разі прострочення поставки у продавця відразу автоматично виникає обов`язок повернути суму попередньої оплати покупцю, оскільки частиною 2 статті 693 Цивільного кодексу України встановлено, що якщо продавець, який одержав суму попередньої оплати товару, не передав товар у встановлений строк, покупець має право вимагати передання оплаченого товару або повернення суми попередньої оплати.
Закінчення строку поставки товару жодним чином не зумовлює припинення зобов`язання постачальника (продавця) з поставки товару, а надає альтернативу покупцю - обрати: очікувати товар чи вимагати повернення коштів.
Прострочення постачальником (продавцем) свого зобов`язання з поставки товару законом не визначено підставою припинення зобов`язання та не виключає виконання ним свого обов`язку в майбутньому (із прострочкою), що доволі часто трапляється у сфері правовідносин купівлі-продажу. 
Порушення зобов`язання з поставки залежить від волі продавця (зобов`язаній стороні), а тому надання такому факту автоматичного правоприпиняючого змісту суперечить приницпам цивільного законодавства, а тому закон у такому випадку надає право вибору саме управненій стороні (покупцю) змінити дане правовідношення. 
Саме з моменту правомірної відмови покупця від поставки товару шляхом повідомлення про це продавця негрошове зобов`язання продавця (з поставки товару) припиняється та у останнього виникає грошове зобов`язання перед покупцем (з повернення суми попередньої оплати).
Використання у приписах ч. 2 ст. 693 Цивільного кодексу України сполучника "або" свідчить про те, що з ряду перелічуваних в цій нормі прав покупця, можлива реалізація тільки одного права - або вимагати передання оплаченого товару, або вимагати повернення суми попередньої оплати (аналогічне тлумачення значення / використання слова "або" викладене у Тлумачному словнику української мови). 
Таким чином в силу приписів ч. 2 ст. 693 Цивільного кодексу України у постачальника не може одночасно існувати два зобов`язання: і повернути суму попередньої оплати, і поставити товар.
Застосовані у вказаній нормі слова "має право" треба розуміти так, що покупець, який втратив інтерес до товару та бажає припинити правовідносини поставки може однозначно та беззаперечно довести до відома продавця свою волю з повернення попередньої оплати, у разі якщо строк його поставки було порушено. 
Тобто саме управнена сторона (покупець) одержує право в односторонньому порядку припинити правовідносини поставки, але за замовчуванням (відсутністю описаного односторонього правочину покупця) - правовідносини з поставки товару продовжують тривати (на умовах договору), а грошове зобов`язання з повернення коштів автоматично не виникає (якщо умовами договору не передбачене інше).
В свою чергу покупець в переважній більшості випадків зацікавлений саме в отриманні законтрактованого товару, а особливо у сфері закупівлі товарів оборонного призначення в умовах відсічі повномасштабної військової агресії проти України. Висновок про автоматичне припинення відносин з поставки товару у разі прострочення поставки може мати катастрофічні наслідки, адже унеможливить як поставку товару, так і нарахування штрафних санкцій за прострочення такої поставки. 
Відтак цілком логічно, що саме управнена сторона (права якої були порушені) наділена правом обирати долю зобов`язання з поставки товару - або вимагати його поставки, або вимагати повернення суми попередньої оплати.
Таким чином, закінчення строку поставки товару не змінює та не припиняє зобов`язання з поставки товару, а надає покупцю право на вчиненння одностороннього правочину відмови від товару, що обумовлює виникнення грошового зобов`язання продавця з повернення коштів. 
У даному випадку сторони домовилися, що у разі продовження існування зобов`язання із поставки товару після порушення строку його поставки, підлягають нарахуванню проценти за користування продавцем коштами попередньої оплати (тобто, правомірного користування чужими коштами з дозволу покупця) у період, що слідує після кінцевої дати строку поставки і до моменту поставки товару. Нарахування цих процентів не пов`язане із виникнення грошового зобов`язання щодо повернення коштів, адже за змістом п.п.4 п 7.2 Контракту триває саме до дня виконання обов`язку із поставки товару (тобто не охоплюється випадком відмови покупця від поставки і виникнення грошового зобов`язання із повернення товару). 
Отже у даних правовідносинах неправомірне користування коштами може наступати у разі відмови покупця від договору та направлення вимоги про повернення коштів, а тому твердження про передбачення оспорюваним пунктом виключно неправомірного користування є безпідставним.
Відтак, суд категорично не погоджується із твердженням про регулювання цих правовідносин нормами ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України, а не ч. 3 ст. 693 Цивільного кодексу України.
Застосування ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України є безпідставним до даних правовідносин і у зв`язку із тим, що проценти за оспорюваним пунктом Контракту нараховуються не за прострочення виконання грошового зобов`язання, а за користування коштами. 
Тобто у цьому конкретному випадку, урегульованому чіткою нормою закону, можна говорити лише про правомірне користування боржником грошовими коштами, сплаченими кредитором (проте за період порушення строків поставки товару). 
На відмінності правової природи цих норм неодноразово акцентував увагу Верховний Суд у постановах від 03.12.2021 у справі №910/14180/18, від 09.09.2025 у справі №910/9007/24, від 29.05.2024 у справі №911/2347/22 та від 13.11.2025 у справі №910/4779/25.
Щодо суперечливої поведінки позивача.
Добросовісність (пункт 6 статті 3 Цивільного кодексу України) є однією із основоположних засад цивільного законодавства, і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними, тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою до інтересів іншої сторони договору або відповідних правовідносин.
Принцип добросовісності - це загальноправовий принцип, який передбачає необхідність сумлінної та чесної поведінки суб`єктів при виконанні своїх юридичних обов`язків і здійсненні своїх суб`єктивних прав.
У суб`єктивному значенні добросовісність розглядається як усвідомлення суб`єктом власної сумлінності та чесності при здійсненні ним прав і виконанні обов`язків.
Добросовісність при реалізації прав і повноважень включає в себе неприпустимість зловживання правом, яка, виходячи із конституційних положень, означає, що здійснення прав та свобод людини не повинно порушувати права та свободи інших осіб.
З моменту укладання Контракту (09.07.2025) до моменту подачі позову (24.02.2026) розмір ставки НБУ істотно не змінювався та коливався у діапазоні (від 15,5% річних до 15%).
Подача такого позову спрямована не на захист інтересів, а на уникнення (зменшення до нуля) погодженого зобов`язання платити проценти на суму одержаної попередньої оплати у разі порушення строків поставки товару.
Такі дії позивача є проявом суперечливої поведінки, адже навіть за умови незмінності державного контракту, позивач мав повідомити відповідача про суперечність такого пункту або нерозуміння його змісту до підписання Контракту. 
Відтак обравши змінювану ставку визначення процентів, уклавши Контракт без будь-яких зауважень у наступному та неодноразово вносячи до нього зміни (не ставлячи під сумнів умови п.п. 4 п. 7.2) позивач усвідомлював значення оскаржуваного пункту, а оспорення законності обумовлена позовом покупця про стягнення цієї суми, що суперечить наведеним принципам та є самодостатньою підставою для відмови у позові. 
З огляду на наведене суд дійшов висновку про відсутність підстав для визнання недійсним п.п. 1 п. 7.2. (У разі порушення строків поставки Товару з Виконавця стягується пеня у розмірі 0,1 відсотка вартості Товару, з якого допущено прострочення виконання за кожний день прострочення, а за прострочення понад тридцять днів додатково стягується штраф у розмірі семи відсотків вказаної вартості), п.п. 4 п. 7.2. (Уразі порушення Виконавцем зобов`язань щодо строків поставки Товару, за умови здійснення Замовником попередньої оплати, Виконавець зобов`язаний сплатити на користь Замовника проценти за користування коштами попередньої оплати (в частині вартості простроченого Товару) у розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, від дня порушення строку поставки Товару до дня виконання Виконавцем обов`язку щодо поставки Товару, визначеного згідно з абзацом першим пункту 3.4 цього Контракту) Державного контракту на виготовлення та поставку (закупівлю) безпілотних систем, засобів радіоелектронної боротьби тактичного рівня №24-678-VDK-25 від 09.07.2025 року, у зв`язку з чим відмовляє в задоволенні позову Товариства з обмеженою відповідальністю "Вомакс Текнолоджі" повністю.
При цьому, суд зазначає, що іншим доводам сторін оцінка судом не надається, адже, вони не спростовують встановлених судом обставин, та не впливають на результат прийнятого рішення.
З урахуванням положень ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, судовий збір покладається на позивача.
Керуючись ст.ст. 129, 236 - 239, 240 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:
1. У задоволені позову відмовити.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Рішення може бути оскаржене у строки та порядку, встановленому розділом ІV ГПК України.

Повний текст рішення складено та підписано 21.05.2026.

Суддя Наталія ЯГІЧЕВА