КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 квітня 2026 року 
м. Київ
єдиний унікальний номер судової справи 760/25341/24
номер провадження 22-ц/824/3982/2026
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого - судді	Лапчевської О.Ф.,	
суддів	Березовенко Р.В., Мостової Г.І.,	
розглянув у порядку письмового провадження апеляційну скаргу представника приватного акціонерного товариства «Київводоканал» Олександра Плясуна на рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 26 вересня 2025 року /суддя Тесленко І.О./
у справі за позовом приватного акціонерного товариства «Київводоканал» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення боргу за житлово-комунальні послуги, -

В С Т А Н О В И В:

Приватне акціонерне товариство «Акціонерна компанія «Київводоканал» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про солідарне стягнення заборгованості за послуги з централізованого водопостачання та централізованого водовідведення за період з 01 січня 2017 року по 31 липня 2024 року в розмірі 97 085,47 грн, 3% річних у розмірі 8 504,73 грн, інфляційних втрат у розмірі 36 728,44 грн, а також судових витрат.
Рішенням Солом`янського районного суду міста Києва від 26 вересня 2025 року позов задоволено частково. Стягнуто солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь ПрАТ «АК «Київводоканал» 48 531,40 грн, з яких: заборгованість за послуги - 34 548,82 грн, 3% річних - 2 638,78 грн, інфляційні втрати - 11 343,80 грн, а також судові витрати в розмірі 1 047,90 грн. В іншій частині позову відмовлено /а.с. 180-187/.
Не погоджуючись з вказаним рішенням, представник ПАТ «Київводоканал» О. Плясун звернувся з апеляційною скаргою, в якій просив скасувати рішення суду в частині відмови у задоволенні позову та ухвалити в цій частині нове рішення про повне задоволення позовних вимог.
На підтвердження вимог, викладених в апеляційній скарзі, апелянт посилався на необґрунтованість висновків суду першої інстанції. Вважає, що судом першої інстанції не повно з`ясовані обставини справи, зокрема те, що нарахування плати мало здійснюватися виходячи з кількості зареєстрованих осіб (6 осіб до 31.12.2023 та 3 особи з 01.01.2024), а не з фактичної кількості проживаючих (2 особи). Вказував, що відповідачі не виконали обов`язок щодо інформування виконавця про зміну кількості споживачів. Крім того, суд безпідставно застосував наслідки спливу позовної давності до заборгованості за лютий-березень 2017 року, оскільки строк позовної давності продовжено на період карантину та воєнного стану.
Відповідачі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про розгляд справи в порядку письмового провадження поінформовані належним чином, конверти повертались за відсутністю адресатів, інформацію щодо розгляду справи направлено також на електронну поштову адресу ОСОБА_2 , наявну у матеріалах справи, з відзивом на апеляційну скаргу до суду не зверталися.
Колегія суддів, перевіривши наведені в апеляційній скарзі доводи, матеріали справи в межах апеляційного оскарження, вважає, що апеляційна скарга підлягає відхиленню, а судове рішення - залишенню без змін на підставі наступного.
Судом встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 зареєстровані та проживають за адресою: АДРЕСА_1 , є споживачами послуг з централізованого водопостачання та водовідведення, які надавалися ПрАТ «АК «Київводоканал» на підставі публічних договорів приєднання. 
У спірний період (01.01.2017-31.07.2024) відповідачі не сплачували за надані послуги в повному обсязі, у зв`язку з чим утворилася заборгованість. 
Позивач нараховував плату виходячи з кількості 6 осіб до 31.12.2023 та 3 осіб з 01.01.2024.
Постановляючи оскаржене судове рішення, суд першої інстанції вірно керувався ст. 9 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» про солідарну відповідальність осіб, які проживають у житлі споживача; ст. 7 того ж Закону щодо обов`язку споживача інформувати виконавця про фактичну кількість осіб; п. 28, 29 Правил надання послуг з централізованого водопостачання та водовідведення № 690 щодо порядку перерахунку; ст.ст. 526, 610, 612, 625 ЦК України щодо виконання зобов`язань та відповідальності за прострочення; ст.ст. 256-261, 267 ЦК України щодо позовної давності та її продовження на період карантину та воєнного стану.
Судом першої інстанції зроблено вірний висновок про те, що нарахування плати має здійснюватися з урахуванням фактичної кількості споживачів послуг у даному випадку 2 особи, а не зареєстрованих, оскільки позивачем не доведено проживання в квартирі більшої кількості осіб; позовна давність за періодичні платежі за січень-березень 2017 року спливла, незважаючи на продовження строків на період карантину та воєнного стану.
Доводи апеляційної скарги, які зводяться до того, що суд неправильно визначив кількість осіб для нарахування плати, оскільки відповідачі не повідомили виконавця про зменшення кількості споживачів, а нарахування здійснювалося на підставі даних реєстру територіальної громади, колегія суддів вважає необґрунтованими та такими, що не спростовують висновків суду першої інстанції.
Відповідно до ч. 3 ст. 9 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» та ч. 1 ст. 543 ЦК України дієздатні особи, які проживають у житлі споживача, несуть солідарну відповідальність за оплату послуг. Водночас обсяг зобов`язання визначається обсягом фактично спожитих послуг. Суд першої інстанції правильно встановив, що позивачем не доведено фактичного проживання в квартирі більшої кількості осіб, ніж двоє відповідачів, а тому нарахування на 6 та 3 осіб є необґрунтованим. Обов`язок інформувати виконавця про зміну кількості осіб (п. 11 ч. 2 ст. 7 Закону, п. 28 Правил № 690) не звільняє виконавця від обов`язку доведення фактичного споживання послуг саме тими особами, на яких здійснювалося нарахування.
Згідно інформації відділу з питань реєстрації місця проживання/перебування фізичних осіб Солом`янської РДА №122315649 від 14 листопада 2024 року, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з 01 жовтня 1987 року по теперішній час зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 /а.с. 35/.
Відповідно інформації відділу з питань реєстрації місця проживання/перебування фізичних осіб Солом`янської РДА №122315664 від 14 листопада 2024 року, ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , з 01 жовтня 1987 року по теперішній час зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 /а.с. 36/.
Згідно з свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_1 , ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , померла ІНФОРМАЦІЯ_4 , про що 05 березня 2019 року складено відповідний актовий запис №4143 відділом державної реєстрації смерті Головного територіального управління юстиції в місті Києві.
Як вбачається з свідоцтва про смерть серії НОМЕР_2 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , помер ІНФОРМАЦІЯ_6 , про що 08 грудня 2023 року складено відповідний актовий запис №912 Солом`янським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Києві Центрального міжрегіонального управління юстиції в місті Києві.
Отже, матеріали справи містять докази, що фактично у квартирі у вказаний період постійно проживали лише 2 (дві) особи - відповідачі у справі. 
Оскільки нарахування здійснюється від кількості осіб то нарахування плати за послуги має здійснюватися саме з урахуванням двох проживаючих осіб, а розрахунок позивача, виконаний виходячи з кількості 6 та 3 осіб, не відповідає фактичним обставинам справи, а тому скоригований з урахуванням реальної кількості мешканців, а саме 2 осіб, які у розрахунковий період були користувачами послуг. Спростування апелянтом розрахунку суду першої інстанції не надано.
Відхиляються також і доводи апеляційної скарги про те, що позовна давність за лютий-березень 2017 року не спливла через продовження її дії на період карантину та воєнного стану відповідно до п. 12 та п. 19 Прикінцевих положень ЦК України.
Щодо позовної давності колегія зазначає, що суд першої інстанції правильно застосував положення ст. 261 ЦК України до періодичних платежів і обґрунтовано визнав пропущеним строк щодо платежів за січень-березень 2017 року, оскільки навіть з урахуванням їх продовження, давність спливла до моменту звернення до суду, про що заявлено відповідачами /а.с. 65, 70/
Законом України від 30.03.2020 «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID- 19)» розділ «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України доповнено, зокрема, пунктом 12 наступного змісту: «Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID- 19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину».
Постановою Кабінету Міністрів України від 11.03.2020 № 211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» (із змінами і доповненнями, внесеними постановами Кабінету Міністрів України) установлено з 12.03.2020 на всій території України карантин. Строк карантину неодноразово продовжувався, зокрема, постановою Кабінету Міністрів України від 25.04.2023 № 383 продовжено на всій території України карантин до 30.06.2023.
Верховний Суд у постанові від 07.09.2022 у справі № 679/1136/21 вказав на те, що у пункті 12 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України у редакції Закону України від 30.03.2020 «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)» перелічені всі статті цього Кодексу, які визначають строки позовної давності. І всі ці строки продовжено для всіх суб`єктів цивільних правовідносин на строк дії карантину у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19).
Таким чином, враховуючи, що Закон України від 30.03.2020 «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)» щодо продовження позовної давності на час дії карантину набрав чинності 02.04.2020, з огляду на встановлений Кабінетом Міністрів України карантин з 12.03.2020 і до часу звернення до суду з позовом, строк звернення до суду було продовжено.
Водночас, позивач звернувся до суду з даним позовом 08.10.2024. 
При цьому, позивач просить стягнути з відповідачів заборгованість за період з 01.01.2017 по 31.07.2024 включно.
Відповідно до приписів цивільного законодавства, строк позовної давності становить три роки. 
Враховуючи дату звернення до суду, позовні вимоги у частині стягнення заборгованості за період з січня по березень 2017 року заявлені з пропуском встановленого строку позовної давності.
Таким чином, доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують та ґрунтуються на формальних міркуваннях.
Відповідно до ч. 1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Відповідно до ст. 141 ЦПК України, судові витрати покладаються на апелянта.
Керуючись ст.ст. 375, 381, 382 ЦПК України, суд, -

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу приватного акціонерного товариства «Акціонерна компанія «Київводоканал» - залишити без задоволення.
Рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 26 вересня 2025 року - залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції касаційному оскарженню не підлягає. 
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення.

Головуючий: Судді: