ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 червня 2026 року 
м. Київ

справа № 580/6078/24
адміністративне провадження № К/990/38857/24 

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:
судді-доповідача Мацедонської В.Е., 
суддів - Білак М.В., Смоковича М.І.,
розглянувши у порядку письмового провадження адміністративну справу
за касаційною скаргою Дуди Юлії Михайлівни, яка діє в інтересах ОСОБА_1 , 
на рішення Черкаського окружного адміністративного суду від 31 липня 2024 року (головуючий суддя - Гайдаш В.А.)
та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 23 вересня 2024 року (головуючий суддя - Грибан І.О., судді: Беспалов О.О., Ключкович В.Ю.)
у справі № 580/6078/24 за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії,
УСТАНОВИВ:
І. Суть спору
17 червня 2024 року ОСОБА_1 (далі також - позивач, ОСОБА_1 ) звернувся з позовом до Військової частини НОМЕР_1 (далі також - відповідач, В/ч НОМЕР_1 ), у якому просив:
- визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо ненарахування та невиплати позивачу індексації грошового забезпечення за період з 01 грудня 2015 року по 28 лютого 2018 року;
- визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо ненарахування та невиплати позивачу індексації-різниці грошового забезпечення, що склалася в березні 2018 за період з 01 березня 2018 року по 23 листопада 2019 року;
- зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити позивачу індексацію грошового забезпечення за період з 01 грудня 2015 року по 28 лютого 2018 року із застосуванням місяця підвищення доходу - січень 2008 року;
- зобов`язати відповідача перерахувати та виплатити позивачу індексацію-різницю грошового забезпечення, що склалася в березні 2018 в сумі 3892,45 грн, за період з 01 березня 2018 року по 23 листопада 2019 року з урахуванням абзацу 4, 6 пункту 5 «Порядку проведення індексації грошових доходів населення», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17 липня 2003 року №1078 (далі - Порядок №1078).
Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач зазначив, що він проходив військову службу у Військовій частині НОМЕР_1 , проте відповідач протиправно не здійснював йому нарахування та виплату індексації грошового забезпечення за період з 01 грудня 2015 року по 28 лютого 2018 року, та з 01 березня 2018 року по 23 листопада 2019 року включно з порушенням норм абзаців 3, 6 пункту 5 Порядку №1078. Вважає дії відповідача протиправними та такими, що не ґрунтуються на вимогах чинного законодавства.
ІІ. Установлені судами фактичні обставини справи
ОСОБА_1 проходив військову службу у Збройних Силах України (у В/ч НОМЕР_1 ), наказом командира Військової частини НОМЕР_1 від 24 грудня 2019 року останній виключений зі списків особового складу (знятий з усіх видів забезпечення).
Представник позивача звернулась до відповідача із заявою, в якій просила перерахувати та виплатити позивачу індексацію-різницю грошового забезпечення з урахуванням вимог абзаців 4, 6 пункту 5 Порядку №1078.
Листом від 07 червня 2024 року №36/1490 Військова частина НОМЕР_1 відмовила у перерахунку та виплаті, а також повідомила, що відсутні підстави для нарахування та виплати індексації грошового забезпечення позивача.
Позивач, не погоджуючись із відмовою відповідача, звернувся до суду за захистом своїх прав.
ІІІ. Рішення судів попередніх інстанцій та мотиви їх ухвалення. 
Рішенням Черкаського окружного адміністративного суду від 31 липня 2024 року адміністративний позов задоволено частково.
Визнано протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо ненарахування ОСОБА_1 індексації грошового забезпечення за період проходження військової служби з 01 грудня 2015 року по 28 лютого 2018 року.
Зобов`язано військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період проходження військової служби з 01 грудня 2015 року по 28 лютого 2018 року. 
Визнано протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо невиплати ОСОБА_1 індексації-різниці грошового забезпечення, що склалася в березні 2018 року за період з 01 березня 2018 року по 23 листопада 2019 року.
Зобов`язано військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити на користь ОСОБА_1 індексацію-різниці грошового забезпечення, що склалася у березні 2018 року у сумі 3017,76 грн за період з 01 березня 2018 року по 23 листопада 2019 року, з урахуванням абзаців 4, 6 пункту 5 Порядку №1078.
У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.
Задовольняючи позовні вимоги частково, суд першої інстанції дійшов висновку, що у період проходження позивачем військової служби, індексація його грошового забезпечення за період з 01 грудня 2015 року по 28 лютого 2018 року не нараховувалася та не виплачувалася, що свідчить про протиправну бездіяльність. 
При цьому, суд врахував висновки, викладені у постанові Верховного Суду від 15 жовтня 2020 року у справі №240/11882/19, в якій зазначено, що розрахунок індексацію грошового забезпечення є компетенцією відповідача як органу, в якому позивач проходив службу і який виплачував йому грошове забезпечення. Саме на відповідача за наявності законних підстав покладається обов`язок нарахувати та виплатити позивачу індексації грошового забезпечення.
Разом з тим, суд вказав, що, оскільки в своїй заяві позивач не просив застосувати базовий місяць для нарахування індексації січень 2008 року, а відповідач не відмовляв у його застосуванні, в цій частині відповідач не допустив порушень заявленого права позивача. А тому, суд дійшов висновку про відсутність підстав для визнання протиправною саме такої бездіяльності та зобов`язання відповідача нарахувати і виплатити індексацію грошового забезпечення за спірний період із застосуванням базового місяця січня 2008 року.
Крім того, оскільки відповідач не здійснював нарахування та виплату позивачу індексації грошового забезпечення за спірний період (з 01 грудня 2015 року по 28 лютого 2018 року), а величина індексу споживчих цін, перевищила поріг індексації, суд дійшов висновку про допущення порушення заявленого права позивача саме такою бездіяльністю.
Водночас, суд першої інстанції, керуючись правовою позицією, викладеною Верховним Судом у постановах від 23 березня 2023 року у справі № 400/3826/21, від 29 березня 2023 року у справі № 380/5493/21 та від 06 квітня 2023 року у справі № 420/11424/21, дійшов висновку, що позивач (військовослужбовець) має право на отримання суми індексації-різниці, оскільки розмір підвищення доходу в березні 2018 року не перевищив суму індексації, що склалась у березні 2018 року. 
Постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 23 вересня 2024 року рішення Черкаського окружного адміністративного суду від 31 липня 2024 року скасовано, позовну заяву - залишено без розгляду.
Суд апеляційної інстанції виходив з того, що предметом спору в цій справі є невиплата позивачу в належному розмірі щомісячної індексації грошового забезпечення під час проходження військової служби, за період з грудня 2015 року по 2019 рік.
Апеляційний суд зауважив, що при щомісячному отриманні позивачем грошового забезпечення, останній повинен був знати про розмір виплаченого йому щомісячно грошового забезпечення, та про складові такого грошового забезпечення, у тому числі, щодо нарахованої чи ненарахованої індексації такого грошового забезпечення. Тобто, про розмір належних сум грошового забезпечення позивач мав знати щоразу при його отриманні, а щодо остаточного розрахунку на день звільнення - з 24 грудня 2019 року.
При цьому, вказав, що відповідно до частини 2 статті 233 КЗпП України у редакції Закону України від 01 липня 2022 року №2352-ІХ, який набрав чинності 19 липня 2022 року, із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення, а у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, - у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні (стаття 116).
З урахуванням частини 2 статті 233 КЗпП України, та з огляду на продовження строків на час дії карантину, спричиненого коронавірусом SARS-CoV-2, строк звернення позивача з даним позовом після закінчення карантину розпочався з 01 липня 2023 року.
Натомість, ОСОБА_1 звернувся до суду із вказаним позовом лише 17 червня 2024 року, а отже із пропуском тримісячного строку, встановленого законом, що узгоджується із правовою позицією Верховного Суду, висловленою у постановах від 19 січня 2023 року у справі № 460/17052/21 та від 25 квітня 2023 року у справі №380/15245/22.
Таким чином, зважаючи на пропуск позивачем строку звернення з цим позовом до суду та визнання неповажними причин пропуску такого строку, апеляційний суд дійшов висновку про залишення позову без розгляду.
IV. Провадження в суді касаційної інстанції 
11 жовтня 2024 року Дуда Юлія Михайлівна, яка діє в інтересах ОСОБА_1 , звернулась до Верховного Суду із касаційною скаргою на рішення Черкаського окружного адміністративного суду від 31 липня 2024 року та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 23 вересня 2024 року у справі № 580/6078/24.
Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду 31 жовтня 2024 року відкрито касаційне провадження за вказаною касаційною скаргою на підставі пункту 1 частини четвертої статті 328 КАС України.
Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 09 червня 2026 року (у зв`язку з настанням обставин, які унеможливлюють участь судді Губської О.А. у цій справі) для розгляду справи № 580/6078/24 визначено колегію суддів у складі головуючого судді Мацедонської В.Е., суддів: Білак М.В., Смоковича М.І.
V. Касаційне оскарження
У касаційній скарзі позивач просить скасувати постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 23 вересня 2024 року у справі №580/6078/24, а рішення Черкаського окружного адміністративного суду від 31 липня 2024 року змінити, виклавши абзац 3 резолютивної частини в новій редакції: «Зобов`язати військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період проходження військової служби з 01 грудня 2015 року по 28 лютого 2018 року з урахуванням січня 2008 року, як місяця підвищення доходу, за яким починається обчислення індексу споживчих цін для проведення індексації.». 
Так скаржник посилається на пункт 1 частини 4 статті 328 КАС України як на підставу касаційного оскарження, та зазначає, що судом апеляційної інстанції при ухваленні оскаржуваної постанови не враховано висновки Верховного Суду, викладені у постановах від 29 березня 2021 року у справі №380/5493/21, від 14 травня 2024 року у справі № 420/4659/23 щодо застосування абзаців 3, 4, 6 пункту 5 Порядку №1078 та базового місяця (січень 2008 року), а також висновки, викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 11 липня 2024 року у справі № 990/156/23 та постанові Верховного Суду від 06 квітня 2023 року у справі №260/3564/22 щодо застосування частини другої статті 233 КЗпП України у редакції до змін, внесених згідно із Законом України від 01 липня 2022 року № 2352-IX.
Представницею позивача зазначено, що висновок суду першої інстанції щодо передчасності зобов`язання відповідача застосувати січень 2008 для обчислення ОСОБА_1 індексації грошового забезпечення, як місяця з якого починається обчислення індексу споживчих цін (базовий місяць) за період з 01 грудня 2015 року до 28 лютого 2018 року є необґрунтованим та невірним.
З огляду на вищевказані правові висновки Верховного Суду, позивач вважає, що січень 2008 року є місяцем підвищення доходу останнього, за яким слід здійснювати обчислення індексу споживчих цін для проведення індексації грошового забезпечення за період із 01 грудня 2015 року до 28 лютого 2018 року.
При цьому вказує, що позиція суду апеляційної інстанції є протиправною та такою, що суперечить нормам матеріального права. На переконання скаржника, оскаржувана постанова прийнята внаслідок неправильного застосування частини другої статті 233 КЗпП України, оскільки дія частини другої статті 233 КЗпП України в редакції Закону України від 01 липня 2022 року №2352-IX поширюється тільки на ті правовідносини, що виникли після набуття цією нормою закону чинності.
Від відповідача до суду надійшов відзив на касаційну скаргу позивача, у якому відповідач просить касаційну скаргу позивача залишити без задоволення, а постанову суду апеляційної інстанції без змін. 
В обґрунтування посилається на те, що вказані висновки суду апеляційної інстанції щодо пропуску позивачем тримісячного строку звернення до суду узгоджуються з правовою позицією Верховного Суду, висловленою у постановах від 19 січня 2023 року у справі № 460/17052/21 та від 25 квітня 2023 року у справі №380/15245/22. Тримісячний строк звернення до суду після закінчення карантину розпочався 01 липня 2023 року, а до суду з цим позовом ОСОБА_1 звернувся лише 17 червня 2024 року, тобто майже через рік. 
Відповідач наполягає на порушенні позивачем строку на подання позовної заяви до суду, та вказує на правомірність висновків суду апеляційної інстанції.
VI. Релевантні джерела права й акти їх застосування
Завданням адміністративного судочинства в силу частини першої статті 2 КАС України є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Відповідно до частин першої-четвертої статті 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.
Відповідно до частини першої статті 122 КАС України позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.
Частиною другою статті 122 КАС України передбачено, що для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.
Згідно з частиною третьою статті 122 КАС України для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.
Відповідно до частини першої статті 3 КЗпП України законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами.
Згідно зі статтею 4 КЗпП України законодавство про працю складається з Кодексу законів про працю України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього.
За загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство належить застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі.
Водночас у зазначених положеннях КАС України відсутні норми, що регулювали б порядок звернення осіб, які перебувають (перебували) на публічній службі, до адміністративного суду у справах про стягнення належної їм заробітної плати у разі порушення законодавства про оплату праці.
Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» від 01 липня 2022 року № 2352-IX внесені зміни до норм КЗпП України.
Зокрема, частини перша та друга статті 233 КЗпП України викладені в новій редакції, згідно з якою працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті.
Із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення, а у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, - у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні (стаття 116).
Відповідно до нової редакції статті 234 КЗпП України у разі пропуску з поважних причин строків, установлених статтею 233 цього Кодексу, суд може поновити ці строки, якщо з дня отримання копії наказу (розпорядження) про звільнення або письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні (стаття 116), минуло не більше одного року.
VІI. Висновки Верховного Суду
Суд касаційної інстанції наголошує на тому, що перегляд судового рішення здійснюється в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевірка правильності застосування судом першої та апеляційної інстанцій норм матеріального і процесуального права - на підставі встановлених фактичних обставин справи (частина перша статті 341 КАС України).
Спір у цій справі виник у зв`язку з незгодою позивача щодо ненарахування та невиплати відповідачем позивачу індексації грошового забезпечення за період з 01 грудня 2015 року по 23 листопада 2019 року.
Підставою відкриття касаційного провадження є необхідність перевірки правильності застосування судом апеляційної інстанції норм процесуального права, зокрема, приписів статей 122, 123 КАС України.
Оцінюючи обґрунтованість поданої касаційної скарги, Верховний Суд виходить з такого.
Залишаючи без розгляду позовну заяву, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що позивач пропустив тримісячний строк для звернення до суду, передбачений статтею 233 КЗпП України. При цьому, за позицією суду, тримісячний строк на звернення позивача до суду після закінчення карантину розпочався з 01 липня 2023 року.
Верховний Суд вважає такі висновки передчасними з огляду на таке.
Відповідно до частин першої, п`ятої статті 122 КАС України позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.
Суд апеляційної інстанції, приймаючи оскаржувану постанову, вказав, що тримісячний строк звернення до суду розпочався з 01 липня 2023 року, натомість, до суду із цим позовом останній звернувся лише 17 червня 2024 року, тобто майже через рік.
Водночас, апеляційним судом встановлено, що позивачем не заявлялось питання поновлення строку на звернення до суду із цим позовом. При цьому, заяву про поновлення пропущеного строку останній до суду першої інстанції не подавав. Суд першої інстанції при відкритті провадження у справі з цього приводу рішення не приймав та не навів доводів, чому вважає строк не пропущеним.
Статтею 123 КАС України визначено, що у разі подання особою позову після закінчення строків, установлених законом, без заяви про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані нею у заяві, визнані судом неповажними, позов залишається без руху. При цьому протягом десяти днів з дня вручення ухвали особа має право звернутися до суду з заявою про поновлення строку звернення до адміністративного суду або вказати інші підстави для поновлення строку.
Якщо заяву не буде подано особою в зазначений строк або вказані нею підстави для поновлення строку звернення до адміністративного суду будуть визнані неповажними, суд повертає позовну заяву.
Якщо факт пропуску позивачем строку звернення до адміністративного суду буде виявлено судом після відкриття провадження в адміністративній справі і позивач не заявить про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані ним у заяві, будуть визнані судом неповажними, суд залишає позовну заяву без розгляду.
Отже, системний аналіз положень статті 123 КАС України дає підстави для висновку, що звернення до адміністративного суду з позовом після закінчення строків, установлених законом, не має безумовним наслідком повернення позовної заяви або залишення позову без розгляду.
Так, статтею 123 КАС України передбачено, що передумовою настання відповідних наслідків для позивача є надання можливості останньому скористатись можливістю подати заяву про поновлення пропущеного строку в разі її неподання, або ж вказати інші причини поважності пропущеного строку, аніж ті, які були зазначені в первинній заяві про поновлення строку та визнані судом неповажними.
Отже, вказані правила процесуального закону щодо надання можливості позивачу подати заяву про поновлення пропущеного строку або вказати інші причини поважності пропущеного строку, слід застосовувати як на стадії відкриття провадження у справі, так і на стадії розгляду справи після відкриття провадження у справі (частини третя та четверта статті 123 КАС України).
Таким чином, суд апеляційної інстанції повинен був вжити всіх заходів щодо надання можливості ОСОБА_2 звернутися із відповідною заявою про поновлення пропущеного строку.
Утім, зі змісту оскаржуваної постанови вбачається, що суд апеляційної інстанції не надав можливості позивачу обґрунтувати підстави поважності пропуску строку звернення до суду. 
З огляду на наведене, залишення вказаного позову без розгляду з мотивів відсутності підстав для поновлення строку звернення до адміністративного суду, колегія суддів визнає передчасним, оскільки обов`язковою умовою для застосування частини третьої статті 123 КАС України є залишення позовної заяви без руху за правилами частини першої цієї ж статті.
При цьому, матеріали справи не містять процесуальних рішень щодо надання можливості позивачу скористатися правом подати заяву, в якій вказати інші причини поважності пропуску строку звернення до суду.
На неможливість залишення позовної заяви без розгляду з підстав пропуску строку звернення до суду без надання позивачеві можливості заявити клопотання про поновлення такого строку, Верховний Суд указував у постановах від 11 лютого 2021 року у справі №140/2046/19, від 10 червня 2020 року у справі №620/1715/19, від 23 вересня 2020 року у справі №640/5645/19, від 03 грудня 2020 року у справі №817/660/18, від 17 березня 2021 у справі №160/3092/20, від 18 березня 2021 у справі №640/23204/19, від 20 квітня 2021 року у справі №640/17351/19, від 14 липня 2022 року №380/10649/21, від 09 червня 2022 року у справі №160/15960/20, від 05 травня 2022 року у справі №420/6134/21, від 28 березня 2024 року у справі №460/6314/20 і Суд не знаходить підстав застосовувати інший підхід до тлумачення вимог статті 123 КАС України.
Ураховуючи наведене, колегія суддів констатує, що суд апеляційної інстанції неправильно застосував норми процесуального права, внаслідок чого дійшов помилкового висновку про наявність підстав для залишення позову без розгляду, що призвело до постановлення незаконного судового рішення, яке перешкоджає подальшому провадженню у справі. При цьому, суд апеляційної інстанції не звернув увагу на вказане процесуальне порушення.
Що стосується доводів позивача про помилковість висновків суду першої інстанції у частині відмови у задоволенні позовної вимоги про врахування січня 2008 року як базового місяця при нарахуванні індексації грошового забезпечення за період з 01 грудня 2015 року по 28 лютого 2018 року, то Суд не може надавати оцінку таким доводам, зважаючи на те, що судом апеляційної інстанції не переглядалось рішення суду першої інстанції по суті. Натомість, позовна заява залишена без розгляду з огляду на пропуск позивачем строку звернення до суду з цим позовом за переконанням апеляційного суду.
Відповідно до частини першої статті 353 КАС України підставою для скасування ухвали судів першої та (або) апеляційної інстанцій і направлення справи для продовження розгляду є неправильне застосування норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, що призвели до постановлення незаконної ухвали суду першої інстанції та (або) постанови суду апеляційної інстанції, яка перешкоджає подальшому провадженню у справі.
Отже, оскільки оскаржувана постанова суду апеляційної інстанцій перешкоджає подальшому провадженню у справі та позбавляє права особи на судовий захист, а також не відповідає вимогам законності та обґрунтованості, то вона підлягає скасуванню.
За таких підстав, касаційна скарга підлягає задоволенню частково, а справа направленню до суду апеляційної інстанції для продовження розгляду.
З огляду на результат касаційного розгляду, судові витрати у зв`язку з розглядом справи в суді касаційної інстанції не розподіляються.
Керуючись статтями 341, 345, 349, 353, 355, 356, 359 КАС України, Верховний Суд
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу Дуди Юлії Михайлівни, яка діє в інтересах ОСОБА_1 задовольнити частково.
Постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 23 вересня 2024 року скасувати.
Справу №580/6078/24 направити до Шостого апеляційного адміністративного суду для продовження розгляду.
Судові витрати розподілу не підлягають.
Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Суддя-доповідач В. Е. Мацедонська

Судді М. В. Білак

М. І. Смокович