печерський районний суд міста києва

Справа № 757/40031/25-ц 
пр. № 2-5073/26

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 квітня 2026 року Печерський районний суд м. Києва у складі:
головуючого - судді Литвинової І. В.,
за участю секретаря судового засідання - Когут Н. В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Держави Україна в особі Вищої ради правосуддя, Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди,

УСТАНОВИВ:
І. Позиція сторін у справі.
Позивач звернулася до суду із вказаним позовом, у якому просила стягнути з Державної казначейської служби України за рахунок коштів Державного бюджету на її користь 2 000 000, 00 грн. моральної шкоди, завданої на її думку бездіяльністю членів Вищої ради правосуддя ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , яка полягає в умисному не притягненні слідчого судді Вищого антикорупційного суду ОСОБА_7 до дисциплінарної відповідальності за її скаргою. 
В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що 21 червня 2024 року ОСОБА_1 звернулася із скаргою до слідчого судді Вищого антикорупційного суду України на бездіяльність уповноваженої особи НАБУ, в якій просила внести до ЄРДР відомості за її заявою від 05 червня 2024 року № 5-06 про вчинення слідчим ТУ ДБР, розташованого у м. Миколаєві, що здійснював досудове розслідування у КП № 620201510000000296, директором ТУ ДБР, розташованого у м. Миколаєві та слідчим суддею Заводського районного суду м. Миколаєва ОСОБА_8 кримінальних правопорушень, однак ухвалою слідчого судді Вищого антикорупційного суду ОСОБА_7 було відмовлено їй у задоволенні скарги, що за її словами привело до негативних наслідків та порушення прав позивача. В подальшому позивач звернулася до Вищої ради правосуддя із скаргою щодо притягнення слідчого судді до дисциплінарної відповідальності, однак членами Вищої ради правосуддя ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , ОСОБА_6 за результатами попередньої перевірки був складений висновок про відмову у відкритті дисциплінарної скарги, чим було порушено право позивача на ефективний засіб правового захисту в національному органі та заподіяно моральну шкоду в зазначеному розмірі.
За таких обставин позивач звернулася до суду за захистом своїх порушених прав.
Від представника відповідача Вищої ради правосуддя надійшов відзив на позовну заяву, у якому останній заперечував проти задоволення позовних вимог, посилаючись на те, що позивач не надала достатніх і допустимих доказів, які б підтверджували факт завдання їй моральної шкоди, протиправність дій Вищої ради правосуддя, а також наявність причинного зв`язку між заявленою шкодою та такими діями. Отже, підстави для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 відсутні.
Представник відповідача Державної казначейської служби України також направив на адресу суду відзив на позовну заяву, в якій заперечував проти задоволення позовних вимог, мотивуючи тим, що позивач помилково визначила Казначейство як відповідача, яке відповідно до законодавства є органом, який здійснює списання коштів з державного бюджету за рішенням суду, відповідачем у цій справі. Також необґрунтовано пред`явлені вимоги щодо відшкодування моральної шкоди, не наведено обґрунтованого розрахунку та чим позивач керувалася при визначенні розміру моральної шкоди в сумі 2 000 000, 00 грн.
ІІ. Процесуальні дії і рішення.
19 серпня 2025 року вказана позовна заява надійшла до Печерського районного суду м. Києва, для розгляду якої визначено суддю та передано 22 серпня 2025 року, для вирішення питання про відкриття провадження у справі, згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями.
25 серпня 2025 року ухвалою судді обєднано в одне провадження справу № 757/40031/25-ц цивільну справу № 757/40031/25-ц за позовом ОСОБА_1 до Держави Україна в особі Вищої ради правосуддя, Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди зі справою № 757/35378/25-ц за позовом ОСОБА_1 до Держави Україна в особі Вищої ради правосуддя, Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди, присвоївши об`єднаній справі № 757/35378/25-ц.
25 вересня 2025 року ухвалою судді Печерського районного суду м. Києва Бусик О.Л. відмовлено в об`єднанні справ.
20 січня 2026 року ухвалою суду відкрито провадження за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче засідання.
11 лютого 2026 року від позивача надійшла заява про розгляд справи без її участі, в якій позовні вимоги підтримувала, просила їх задовольнити.
10 березня 2026 року від представника відповідача Вищої ради правосуддя надійшов відзив на позовну заяву.
Позивач у судове засідання не з`явилася, будучи повідомленою належним чином про його час, дату і місце призначення.
Представники відповідачів у судове засідання не з`явилися, подали до суду відзиви на позовну заяву, в яких просили відмовити у задоволенні позовних вимог.
Суд, на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин цієї справи, на які позивач послалася як на підставу своїх вимог, що викладені у позовній заяві та підтверджені доданими до неї доказами, які були досліджені судом, беручи до уваги заперечення представників відповідачів, на засадах верховенства права, відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права, прийшов до висновку про можливість постановлення у справі рішення, виходячи з наступного.
ІІІ. Фактичні обставини справи.
05 червня 2024 року ОСОБА_1 звернулася із заявою № 5-06 до Національного антикорупційного бюро України, в якій просила внести відомості до ЄРДР відомості про вчинення слідчим ТУ ДБР, розташованого у м. Миколаєві, що здійснював досудове розслідування у КП № 620201510000000296, директором ТУ ДБР, розташованого у м. Миколаєві та слідчим суддею Заводського районного суду м. Миколаєва ОСОБА_8 кримінальних правопорушень за ознаками, передбаченими ч. 1 ст. 356, ч. 1 ст. 364 КК України, а також злочину за ознаками, передбаченими ч. 4 ст. 382 КК України.
21 червня 2024 року ОСОБА_1 звернулася до Вищого антикорупційного суду із скаргою № 21-06 на бездіяльність уповноважених осіб Національного антикорупційного бюро України, в якій просила суд зобов`язати вчинити дії.
03 липня 2024 року ухвалою слідчого судді Вищого антикорупційного суду ОСОБА_7 у задоволенні скарги ОСОБА_1 на бездіяльність уповноважених осіб Національного антикорупційного бюро України щодо невнесення відомостей про кримінальне правопорушення до ЄРДР, відмовлено.
02 серпня 2024 року ОСОБА_1 звернулася із скаргою до Вищої ради правосуддя, в якій просила притягнути слідчого суддю Вищого антикорупційного суду ОСОБА_7 до дисциплінарної відповідальності.
28 серпня 2024 року Третьою дисциплінарною палатою Вищої ради правосуддя у складі ОСОБА_2, ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 ухвалено відмовити у відкритті дисциплінарної справи за скаргою ОСОБА_1 від 09 серпня 2024 року № Б-770/30/7/24 щодо судді Вищого антикорупційного суду ОСОБА_7 .
IV. Позиція суду та оцінка аргументів сторін.
Відповідно до частини 5 статті 1176 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі внаслідок постановлення судом незаконного рішення в цивільній справі, відшкодовується державою в повному обсязі в разі встановлення в діях судді (суддів), які вплинули на постановлення незаконного рішення, складу кримінального правопорушення за обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили.
З урахуванням наведеного, умовою відшкодування фізичній особі за рахунок держави моральної шкоди, завданої внаслідок постановлення судом незаконного рішення є одночасна наявність декількох юридичних фактів: заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, рішення суду у визначеному законом порядку повинно бути визнане незаконним, у діях судді (суддів), які вплинули на постановлення незаконного рішення, повинен бути встановлений склад кримінального правопорушення за обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили.
Відповідно до статті 48 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» суддя у своїй діяльності щодо здійснення правосуддя є незалежним від будь-якого незаконного впливу, тиску або втручання. Суддя здійснює правосуддя на основі Конституції і законів України, керуючись при цьому принципом верховенства права. Втручання в діяльність судді щодо здійснення правосуддя забороняється і тягне за собою відповідальність, установлену законом.
Відповідно до роз`яснень, які містяться в пункті 10 постанови Пленуму Верховного Суду України від 13 червня 2007 року № 8 «Про незалежність судової влади» виключне право перевірки законності та обґрунтованості судових рішень має відповідний суд згідно з процесуальним законодавством. Оскарження у будь-який спосіб судових рішень, діяльності судів і суддів щодо розгляду та вирішення справи поза передбаченим процесуальним законом порядком у справі не допускається, і суди повинні відмовляти у прийнятті позовів та заяв із таким предметом.
Велика Палата Верховного Суду вказувала, що оскарження дій і бездіяльності суддів (судів) щодо розгляду та вирішення справ, а також оскарження судових рішень поза порядком, передбаченим процесуальним законом, не допускається. 
Вчинення (невчинення) суддею (судом) процесуальних дій під час розгляду конкретної справи, а також ухвалені у ній рішення можуть бути оскаржені до суду вищої інстанції у порядку, передбаченому процесуальним законом для тієї справи, під час розгляду якої вони відповідно були вчинені (мали бути вчинені) чи ухвалені. Усі процесуальні порушення, що їх допустили суди після отримання позовної заяви та визначення складу суду для її розгляду, можуть бути усунуті лише у межах відповідної судової справи, в якій такі порушення були допущені (пункт 78-80 постанови від 08.05.2018 у справі № 521/18287/15-ц; пункти 62-64 постанови від 21.11.2018 у справі № 757/43355/16-ц).
Відповідно до статті 1 Закону України «Про Вищу раду правосуддя», Вища рада правосуддя є колегіальним, незалежним конституційним органом державної влади та суддівського врядування.
Способом заподіяння шкоди, на думку позивача, є не притягнення до дисциплінарної відповідальності слідчого судді Вищого антикорупційного суду ОСОБА_7 .
Враховуючи вищевикладене, приписи ст. 1176 ЦК України, не підлягають застосуванню до спірних правовідносин у цій справі.
За відсутності підстав для застосування частини першої статті 1176 ЦК України, в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (статті 1173, 1174 ЦК України).
Частиною 1 статті 1167 ЦК України встановлено, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.
Статтею 1173 ЦК України визначено, що шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх
повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.
Відповідно до статті 1174 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи.
Правовою підставою цивільно-правової відповідальності за відшкодування шкоди, завданої рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, є правопорушення, що включає як складові елементи: шкоду, протиправне діяння особи, яка її завдала, причинний зв`язок між ними. Шкода відшкодовується незалежно від вини. Разом з тим, обов`язок доведення наявності шкоди, протиправності діяння та причинно-наслідкового зв`язку між ними покладається на позивача.
Статті 1173, 1174 Цивільного кодексу України, на які посилається позивач, є спеціальними і передбачають певні особливості, характерні для розгляду справ про деліктну відповідальність органів державної влади та посадових осіб, які відмінні від загальних правил деліктної відповідальності. Так, зокрема, цими правовими нормами передбачено, що для застосування відповідальності посадових осіб та органів державної влади наявність вини не є обов`язковою. Проте, цими нормами не заперечується обов`язковість наявності інших елементів складу цивільного правопорушення, які є обов`язковими для доказування у спорах про стягнення збитків.
Необхідною підставою для притягнення органу державної влади до відповідальності у вигляді стягнення шкоди є факт неправомірних дій цього органу чи його посадових або службових осіб. При цьому, факт неправомірності (незаконності) прийняття неправомірного рішення, вчинення дії чи бездіяльності органу державної влади, що призвели до завдання шкоди, повинен бути встановлений у передбаченому законом порядку, тобто повинен підтверджуватись відповідним рішенням, ухвалою, постановою, вироком суду, яке має значення для справи про відшкодування шкоди. Належним доказом протиправних (неправомірних) рішень, дій чи бездіяльності є, як правило, відповідне судове рішення, що набрало законної сили, або відповідне рішення посадових осіб органу державної влади вищого рівня.
Позивач, обґрунтовуючи свої позовні вимоги, вказує, що бездіяльністю членів Вищої ради правосуддя ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , яка полягає в умисному не притягненні слідчого судді Вищого антикорупційного суду ОСОБА_7 до дисциплінарної відповідальності завдали їй моральної шкоди.
Разом з тим, позивачем не надано до матеріалів справи належних та допустимих доказів, які б свідчили про неправомірність дій слідчого суді ОСОБА_7 та членів Вищої ради правосуддя по відношенню до позивача, а також доказів на підтвердження наявності причинно-наслідкового зв`язку між діями останнього та шкодою, на яку посилається позивач.
Так, постановами Верховного Суду, зокрема, від 29.08.2018 у справі № 686/16161/16-ц, від 04.07.2018 у справі № 641/2328/17, від 22.03.2018 у справі № 638/13100/14-ц, від 23.11.2019 у справі № 308/1990/16-ц висловлено правову позицію про неможливість відшкодування шкоди у разі відсутності судового рішення про визнання протиправними рішень, дій або бездіяльності державного органу чи конкретної посадової (службової) особи державного органу (заподіювач шкоди).
Отже, відповідальність за завдану шкоду може наставати лише за наявності підстав, до яких законодавець відносить наявність шкоди, протиправну поведінку заподіювана шкоди, причинний зв`язок між шкодою та протиправною поведінкою заподіювана та вину.
За відсутності хоча б одного із цих елементів цивільно-правова відповідальність не настає.
За загальним правилом, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав (частина 1 статті 23 Цивільного кодексу України).
Відповідно до частини 2 статті 23 Цивільного кодексу України моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.
Відповідно до пункту 3 Постанови Пленуму Верховного суду України № 4 від 31.03.1995 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» під моральною шкодою слід розуміти витрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.
Пунктом 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.1995 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» передбачено, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану.
Водночас з позовної заяви не вбачається, що судові рішення після набрання законної сили вплинули на фізичний, душевний, психічний стан позивача, призвели до втрат немайнового характеру, порушили її звичайні зв`язки тощо.
Всупереч вищевказаним вимогам позивачем не зазначено, у чому конкретно полягали страждання (фізичні, душевні або психічні); не досліджено характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо). У позові відсутні посилання на стан здоров`я позивача, тяжкість чи зазнавав він вимушених змін у життєвих і виробничих стосунках, чи потрібен позивачу час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану.
Крім того, виходячи з приписів законодавства про відшкодування шкоди, розмір відшкодування шкоди повинен визначатись з урахуванням вимог розумності та справедливості такого відшкодування, яке має бути не більш ніж достатнім для поміркованого задоволення звичайних потреб потерпілої особи і не повинно призводити до збагачення позивача за рахунок Держави.
Таким чином, вимоги позивача щодо відшкодування моральної шкоди є безпідставними та необґрунтованими, оскільки відсутні правові підстави для їх задоволення. Також необґрунтовано пред`явлені вимоги щодо відшкодування моральної шкоди у сумі 2 000 000,00 грн, не зрозуміло з яких міркувань виходив позивач, оцінюючи шкоду в такому розмірі.
Відповідно до ст. 81 ЦПК України, передбачено, що кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Згідно з ч.1, 2 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Відповідно до ст.79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.
Враховуючи вказане, правові підставі для задоволення позову ОСОБА_1 про відшкодування моральної шкоди відсутні.
На підставі встановлених судом обставин, що мають юридичне значення у справі, керуючись ст.ст. 1-23, 76-82, 89, 95, 258-259, 263-265, 267, 274-279, 352-355 Цивільного процесуального кодексу України, суд,

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до Держави Україна в особі Вищої ради правосуддя, Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди, залишити без задоволення.
Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом тридцяти днів з дня проголошення судового рішення. 

Суддя І. В. Литвинова