Харківський окружний адміністративний суд 	
61700, м. Харків, майдан Свободи, 6, inbox@adm.hr.court.gov.ua, ЄДРПОУ: 34390710

Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

29 травня 2026 року Справа № 520/5290/26 

Харківський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Садової М. І., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження у письмовому провадженні в приміщенні суду в місті Харкові адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправною відмову та зобов`язання вчинити певні дії,

у с т а н о в и в :

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача, у якому просить: - визнати протиправною повторну відмову Військової частини НОМЕР_1 у виплаті одноразової грошової допомоги, передбаченої постановою Кабінету Міністрів України від 11.02.2025 № 153 “Про реалізацію експериментального проекту щодо підвищення мотивації до проходження окремими категоріями громадян України військової служби у Збройних Силах України під час воєнного стану”; - зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 здійснити виплату одноразової грошової допомоги у розмірі 1 000 000 гривень, передбаченої постановою Кабінету Міністрів України №153.
В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що 30 січня 2026 року Харківський окружний адміністративний суд ухвалив рішення у справі №520/25731/25 та визнав протиправною відмову військової частини НОМЕР_1 у виплаті одноразової грошової допомоги відповідно до постанови Кабінету Міністрів України №153 від 11.02.2025; зобов`язав військову частину НОМЕР_1 повторно розглянути заяву від 20.09.2025 року з урахуванням висновків суду. На виконання рішення суду військова частина НОМЕР_1 здійснила повторний розгляд моєї заяви та направила лист 10.03.2026, у якому знову відмовила у виплаті. При цьому у повторному листі відповідач фактично повторив ту саму правову позицію, яка вже була предметом судового розгляду, а саме послався на те, що виплата передбачена лише для осіб, які проходять військову службу на момент набрання чинності постановою. Таким чином відповідач: проігнорував правову оцінку, надану судом, повторно застосував підставу відмови, яку суд вже визнав протиправною, фактично не виконав рішення суду. Формальний повторний розгляд заяви без врахування висновків суду не може вважатися належним виконанням судового рішення. Єдиною підставою повторної відмови залишилося тлумачення вимоги щодо проходження служби, яке вже було визнано судом неправомірним. Просить у позові відмовити.
Відповідачем подано до суду відзив, який містить заперечення на позов. Наводить аргументи про те, що рішення суду у справі №520/25731/25 виконано належним чином та повторно розглянуто заяву позивача від 20.09.2025. під час повторного розгляду підстав для виплати одноразової грошової допомоги у відповідності до п. 4 постанови №153 відповідачем не установлено, а відтак позивачу відмовлено у її виплаті. Просить у позові відмовити. 
Позивачем подано до суду відповідь на відзив. Наводить аргументи аналогічні змісті обставин викладених у адміністративному позові. 
Ухвалою суду від 16.03.2026 позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження в адміністративній справі в порядку за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін.
Ухвалою суду поновлено процесуальний строк для подання відзиву на позов. 
Розгляд і вирішення адміністративної справи проводиться за правилами письмового провадження на підставі матеріалів справи.
Дослідивши матеріали справи, з`ясувавши дійсні обставини справи та перевіривши їх доказами, суд прийшов до наступного.
Харківський окружний адміністративний суд своїм рішенням від 30.01.2026 у справі №520/25713/25 адміністративний позов ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправною відмову та зобов`язання вчинити певні дії задовольнив частково. Визнати протиправними дії Військової частини НОМЕР_1 щодо відмови у виплаті ОСОБА_1 одноразової грошової винагороди, передбаченої постановою Кабінету Міністрів України від 11.02.2025 №153 “Про реалізацію експериментального проекту щодо підвищення мотивації до проходження окремими категоріями громадян України військової служби у Збройних Силах України під час воєнного стану”, викладеної в листі за №1571/13029 від 26.09.2025. Зобов`язав Військову частину НОМЕР_1 повторно розглянути заяву від 20.09.2025 щодо виплати ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України №153 від 11.02.2025 “Про реалізацію експериментального проекту щодо підвищення мотивації до проходження окремими категоріями громадян України військової служби у Збройних Силах, Національній гвардії та Державній прикордонній службі під час воєнного стану”, з урахуванням висновків суду у даній справі. В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовив.
Рішенням суду від 30.01.2026 встановлено наступні обставини:
«Наказом командира військової частини НОМЕР_2 (по стройовій частині) від 09.03.2022 №40 ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з 09.03.2022 зарахований до списків особового складу військової частини НОМЕР_2 та всі види забезпечення, відповідно до Указу Президента України від 24.02.2022 №64/2022 "Про загальну мобілізацію".
Відповідно до довідки про обставини травми (поранення, контузії, каліцтва) військової частини НОМЕР_3 від 14.05.2023 №2012 ОСОБА_1 10.05.2023 отримав бойове травмування внаслідок бойових дій, під час виконання обов`язків військової служби, а саме виконання бойових завдань щодо забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримуванні збройної агресії російської федерації.
Згідно з довідкою Військової частини НОМЕР_2 від серпня 2023 року №3678 про безпосередню участь особи у заходах, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку з військовою агресією рф проти України солдат ОСОБА_1 у період з 14.05.2022 по 07.07.2022 та з 14.07.2022 по 23.08.2022 брав участь у заходах, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку з військовою агресією рф проти України, перебуваючи у районах проведення бойових дій на території Харківської області; з 04.03.2023 по 06.04.2023 та з 13.04.2023 по 14.06.2023 брав участь у заходах, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку з військовою агресією рф проти України, перебуваючи у районах проведення бойових дій на території Донецької області.
Довідкою Військової частини НОМЕР_2 від 08.09.2023 №4748 про безпосередню участь особи у заходах, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку з військовою агресією рф проти України підтверджено те, що солдат ОСОБА_1 у період з 04.03.2023 по 06.04.2023 та з 13.04.2023 по 14.06.2023 брав участь у заходах, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку з військовою агресією рф проти України, перебуваючи в Донецькій області.
Відповідно до довідки Військової частини НОМЕР_4 від 29.06.2024 №1712/2283 про безпосередню участь особи у заходах, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку з військовою агресією рф проти України старший солдат ОСОБА_1 у період з 23.06.2024 по 27.06.2024 брав участь у заходах, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку з військовою агресією рф проти України, перебуваючи в Херсонській області.
Наказом командира Військової частини НОМЕР_4 (по стройовій частині) від 04.12.2024 №344 старшого солдата ОСОБА_1 , звільненого наказом командира військової частини НОМЕР_5 (по особовому складу) від 14.11.2024 №139-РС у запас за підпунктом "б" (якщо військовослужбовці не висловили бажання продовжувати військову службу: за станом здоров`я за наявності інвалідності) пункту 4 статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу", з 04.12.2024 виключено зі списків особового складу військової частини НОМЕР_4 та всіх видів забезпечення.
Листом від 26.09.2025 №1571/13029 відповідачем було повідомлено, що станом на 19.02.2025 відповідно до наказу командира військової частини НОМЕР_4 (по стройовій частині) старшого солдата ОСОБА_1 звільнено наказом командира військової частини НОМЕР_5 (по особовому складу) від 14.11.2024 №139-PC у запас за підпунктом “б” (якщо військовослужбовці не висловили бажання продовжувати військову службу; за станом здоров`я за наявності інвалідності) пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України “Про військовий обов`язок і військову службу”, а саме як зазначено в заяві ІІІ група інвалідності з дитинства, що в свою чергу не пов`язано, ані з проходженням служби, ані з отриманим, пораненням чи травмою під час виконання, бойових завдань. Таким чином відсутня пряма вимога ПКМУ №153 від 11.02.2025 про те, що військовослужбовець має проходити військову службу па момент набрання чинності вищевказаної постанови, а отже відсутні підстави для задоволення вимог, вказаних в заяві». 
Відповідно до ч. 4 ст. 78 КАС України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
Правова оцінка, надана судом певному факту при розгляді іншої справи, не є обов`язковою для суду (частина сьома цієї статті).
Преюдиційність це обов`язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набрало законної сили в одній справі для суду при розгляді інших справ.
Преюдиціально встановлені факти не підлягають доказуванню, оскільки їх з істинністю вже встановлено у рішенні чи вироку і немає необхідності встановлювати їх знову, тобто піддавати сумніву істинність і стабільність судового акта, який вступив в законну силу. Суть преюдиції полягає в неприпустимості повторного розгляду судом одного й того ж питання між тими ж сторонами.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 03.07.2018 у справі №917/1345/17, від 10.12.2019 у справі №925/698/16 відзначено, що преюдиціальне значення у справі надається обставинам, встановленим судовими рішеннями, а не правовій оцінці таких обставин, здійсненій іншим судом. Преюдицію утворюють виключно ті обставини, які безпосередньо досліджувались і встановлювались судом, що знайшло своє відображення у мотивувальній частині судового рішення. Преюдиціальні факти відрізняються від оцінки іншим судом обставин справи.
З огляду на викладене суд дійшов переконання про те, що приведені вище факти, які установлені у судовому рішенні від 30.01.2026 у справі № 520/25731/25, мають преюдиціальне значення, а відтак не підлягають доказуванню при розгляді цієї справи.
На виконання рішення суду від 30.01.2026 у справі № 520/25731/25, відповідачем повторно розглянуто заяву позивача від 20.09.2025, щодо виплати одноразової грошової допомоги відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України від 11.02.2025 року № 153 «Про реалізацію експериментального проекту щодо підвищення мотивації до проходження окремими категоріями громадян України військової служби у Збройних Силах України під час воєнного стану» (далі - Постанова). За результатами розгляду встановлено, що відповідно до п. 4 Постанови Кабінету Міністрів України від 11.02.2025 року №153 «Про реалізацію експериментального проекту щодо підвищення мотивації до проходження окремими категоріями громадян України військової служби у Збройних Силах під час воєнного стану» установлено, що особам рядового, сержантського складу Збройних Сил України, інших утворень відповідно до законів України військових формувань, а також правоохоронних органів спеціального призначення, які до набрання чинності цією постановою у віці до 25 років були прийняті або призвані на військову службу під час дії воєнного стану, введеного Указом Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року за №64, затвердженим Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року №2102-1X, проходять військову службу та брали безпосередню участь у бойових діях в районах ведення воєнних (бойових) дій строком, що за сукупністю становить не менше шести місяців станом на дату набрання чинності цією постановою, виплачується одноразова грошова винагорода за тривалість служби в бойових умовах у розмірі 1 млн. гривень. Виходячи з вище зазначеного повідомляємо, що станом на 19.02.2025 відповідно до наказу командира військової частини НОМЕР_4 (по стройовій частині) позивача звільнено наказом командира військової частини НОМЕР_5 (по особовому складу) від 14 листопада 2024 року №139 - РС у запас за підпунктом «б» (якщо військовослужбовці не висловили бажання продовжувати військову службу: за станом здоров`я за наявності інвалідності) пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», а саме як зазначено в заяві III група інвалідності з дитинства, що в свою чергу не пов`язано, ані з проходженням служби, ані з отриманим пораненням чи травмою під час виконання бойових завдань. Таким чином відсутня пряма вимога ПКМУ від 11.02.2025 року № 153 про те, що військовослужбовець має проходити військову службу на момент набрання чинності вищевказаної постанови, а отже відсутні підстави для задоволення вимог вказаних в заяві. Дані обставини підтверджено листом відповідача від 10.03.2026 №1571/7246, а також протоколом комісії відповідача від 27.04.2026 №8. 
Позивач вважає повторну відмову відповідача протиправною у зв`язку із чим звернулася до суду за захистом свого права із відповідним позовом. 
Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також визначення загальних засад проходження в Україні військової служби здійснюється Законом України «Про військовий обов`язок і військову службу» (далі Закон 2232-ХІІ).
Частиною 3 статті 1 Закону 2232-ХІІ визначено, що військовий обов`язок включає: підготовку громадян до військової служби; взяття громадян на військовий облік; прийняття в добровільному порядку (за контрактом) та призов (направлення) на військову службу; проходження військової служби; виконання військового обов`язку в запасі; проходження служби у військовому резерві; дотримання правил військового обліку.
Згідно з частиною 9 статті 1 Закону 2232-ХІІ щодо військового обов`язку громадяни України поділяються на такі категорії: допризовники - особи, які підлягають взяттю на військовий облік; призовники - особи, які взяті на військовий облік; військовослужбовці - особи, які проходять військову службу; військовозобов`язані - особи, які перебувають у запасі для комплектування Збройних Сил України та інших військових формувань на особливий період, а також для виконання робіт із забезпечення оборони держави; резервісти - особи, які проходять службу у військовому резерві Збройних Сил України, інших військових формувань і призначені для їх комплектування у мирний час та в особливий період.
До категорії військовослужбовців прирівнюються іноземці та особи без громадянства, які відповідно до закону проходять військову службу у Збройних Силах України, Державній спеціальній службі транспорту та Національній гвардії України.
Призовникам, військовозобов`язаним, резервістам та військовослужбовцям оформлюється та видається військово-обліковий документ, який є документом, що визначає належність його власника до виконання військового обов`язку. Форма, порядок оформлення (створення) та видачі військово-облікового документа для призовників, військовозобов`язаних та резервістів визначаються Кабінетом Міністрів України, а для військовослужбовців - відповідно Міністерством оборони України, Міністерством внутрішніх справ України, Службою безпеки України, розвідувальними органами України, Управлінням державної охорони України та Державною службою спеціального зв`язку та захисту інформації України.
Відповідно до частини 1 статті 4 Закону 2232-ХІІ Збройні Сили України та інші військові формування комплектуються військовослужбовцями шляхом: призову (направлення) громадян України на військову службу; прийняття громадян України на військову службу за контрактом.
Кабінетом Міністрів України прийнято постанову від 11.02.2025 № 153 «Про реалізацію експериментального проекту щодо підвищення мотивації до проходження окремими категоріями громадян України військової служби у Збройних Силах, Національній гвардії та Державній прикордонній службі під час воєнного стану» (далі - Постанова № 153) та затверджено «Порядок реалізації експериментального проекту щодо підвищення мотивації до проходження окремими категоріями громадян України військової служби у Збройних Силах, Національній гвардії та Державній прикордонній службі під час воєнного стану».
Згідно з пунктом 3 Постанови №153 установлено, що учасниками експериментального проекту є: громадяни України віком від 18 до 25 років, які приймаються на військову службу за контрактом до Збройних Сил, Національної гвардії або Державної прикордонної служби на посади рядового складу; Збройні Сили; Національна гвардія; Державна прикордонна служба; Міністерство оборони; Міністерство внутрішніх справ; військові частини, визначені Генеральним штабом Збройних Сил, Головним управлінням Національної гвардії та Адміністрацією Державної прикордонної служби.
Відповідно до пункту 4 Постанови № 153 установлено, що особам рядового, сержантського і старшинського складу Збройних Сил, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, а також правоохоронних органів спеціального призначення, які до набрання чинності цією постановою у віці до 25 років були прийняті або призвані на військову службу під час воєнного стану, введеного Указом Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" від 24 лютого 2022 р. № 64, затвердженим Законом України "Про затвердження Указу Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" від 24 лютого 2022 р. № 2102-IX, проходять військову службу та брали безпосередню участь у бойових діях в районах ведення воєнних (бойових) дій, зокрема на тимчасово окупованій Російською Федерацією території України, на території між позиціями сил оборони та позиціями військ держави-агресора, на території держави-агресора (далі - бойові дії в районах ведення воєнних (бойових) дій), строком, що за сукупністю становить не менше шести місяців станом на дату набрання чинності цією постановою, виплачується одноразова грошова винагорода за тривалість проходження служби в бойових умовах (далі - винагорода) у розмірі 1 млн. гривень;
військовослужбовцям, зазначеним в абзаці другому цього пункту, які брали безпосередню участь у бойових діях в районах ведення воєнних (бойових) дій строком менше шести місяців станом на дату набрання чинності цією постановою, винагорода виплачується пропорційно часу проходження військової служби із розрахунку 1/6 від 1 млн. гривень за кожні 30 днів безпосередньої участі у бойових діях в районах ведення воєнних (бойових) дій (сумарно обчислених);
військовослужбовцям, зазначеним в абзаці другому цього пункту, які брали безпосередню участь у бойових діях в районах ведення воєнних (бойових) дій строком менше шести місяців станом на дату набрання чинності цією постановою у зв`язку із наявністю у них захворювань, поранень (травм, контузій, каліцтв), одержаних під час захисту Вітчизни, або їх перебуванням та звільненням з полону (крім тих, які добровільно здалися в полон) винагорода виплачується в повному обсязі;
військовослужбовцям, зазначеним в абзацах другому та третьому цього пункту у разі, коли вони два або більше разів за сукупністю притягувалися до кримінальної відповідальності, адміністративної відповідальності за вчинення військового адміністративного правопорушення або на підставі письмового наказу до дисциплінарної відповідальності за порушення військової дисципліни, які враховуються для оцінки стану дисципліни і строк дії дисциплінарних стягнень за які не закінчився, винагорода не виплачується.
Повторно відмовляючи у виплаті позивачу одноразового грошової допомоги у листі від 10.03.2026 №1571/7246 відповідач покликається, зокрема на те, що позивача звільнено наказом командира військової частини НОМЕР_5 (по особовому складу) від 14 листопада 2024 року №139 - РС у запас за підпунктом «б» (якщо військовослужбовці не висловили бажання продовжувати військову службу: за станом здоров`я за наявності інвалідності) пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», а саме як зазначено в заяві III група інвалідності з дитинства, що в свою чергу не пов`язано, ані з проходженням служби, ані з отриманим пораненням чи травмою під час виконання бойових завдань. Таким чином відсутня пряма вимога ПКМУ від 11.02.2025 року № 153 про те, що військовослужбовець має проходити військову службу на момент набрання чинності вищевказаної постанови, а отже відсутні підстави для задоволення його заяви. 
Тобто фактично при повторному розгляді заяви позивача про виплату одноразової грошової допомоги передбаченої Постановою №153 на виконання судового рішення від 30.01.2026 відмови у зв`язку із тим, що позивач не проходив військову службу на момент набрання чинності такої постанови, а тому немає право на виплату вказаної допомоги. 
При цьому, суд зазначає, що Постанова № 153 не містить жодних обмежень чи застережень відносно отримання одноразової грошової винагороди колишніми військовослужбовцями за умови дотримання інших, передбачених умов.
Суд бере до уваги встановлені дані у справі від 30.01.2026 №520/25731/25, які підтверджують дотримання позивачем умов для отримання одноразової грошової винагороди у розмірі 1 млн. грн, оскільки: 1) прийнятий на військову службу під час воєнного стану у віці до 25 років; 2) проходив військову службу у Військових частинах НОМЕР_2 , НОМЕР_4 ; 3) брав безпосередню участь у бойових діях (виконував бойові завдання безпосередньо на лінії бойового зіткнення у районах проведення бойових дій на території Харківської області та Донецької області) сукупно більше шести місяців; 4) отримав травму, пов`язану із захистом Батьківщини; 5) не притягнутий до кримінальної відповідальності чи адміністративної відповідальності за вчинення військового правопорушення. 
Суд зазначає, що тлумачення абзацу 4 пункту 4 Постанови №153 у вузькому значенні, буде дискримінаційним відносно осіб, які були звільненні з військової служби при настанні обставин, визначених Постановою №153.
За таких обставин, суд приходить висновку, що позивач відповідає умовам, визначеним Постановою №153 для отримання одноразової грошової винагороди.
При цьому суд вважає за необхідне зазначити, що дії суб`єкта владних повноважень - активна поведінка, яка може мати вплив на права, свободи та інтереси фізичних та юридичних осіб, в той час коли протиправна бездіяльність суб`єкта владних повноважень - це пасивна поведінка суб`єкта владних повноважень, зовнішня форма поведінки (діяння) цього органу, яка полягає (проявляється) у неприйнятті рішення чи у нездійсненні юридично значимих й обов`язкових дій на користь заінтересованих осіб, які на підставі закону та/або іншого нормативно-правового регулювання віднесені до компетенції суб`єкта владних повноважень, були об`єктивно необхідними і реально можливими для реалізації, але фактично не були здійснені.
З огляду на викладене вище суд дійшов висновку, що належним способом захисту порушеного права позивача буде визнати протиправними дії відповідача щодо відмови у виплаті позивачу одноразової грошової допомоги передбаченої Постановою 153, які викладені в листі за від 10.03.2026 №1571/7246.
Щодо позовної вимоги зобов`язального характеру, суд дійшов наступного.
Відповідно до пункту 4 частини другої та частини четвертої статті 245 КАС України суд може зобов`язати суб`єкта владних повноважень прийняти конкретне рішення на користь позивача лише за умови, що: позивач виконав усі вимоги закону для отримання відповідного рішення; орган влади не має дискреції, тобто не має права обирати між кількома варіантами поведінки.
На законодавчому рівні поняття «дискреційні повноваження» суб`єкта владних повноважень відсутнє. У судовій практиці сформовано позицію щодо поняття дискреційних повноважень, під якими слід розуміти такі повноваження, коли у межах, які визначені законом, адміністративний орган має можливість самостійно (на власний розсуд) вибирати один з кількох варіантів конкретного правомірного рішення. Водночас повноваження державних органів не є дискреційними, коли є лише один правомірний та законно обґрунтований варіант поведінки суб`єкта владних повноважень. Тобто, у разі настання визначених законодавством умов відповідач зобов`язаний вчинити конкретні дії і, якщо він їх не вчиняє, його можна зобов`язати до цього в судовому порядку.
Дискреція органу державної влади чи місцевого самоврядування можлива лише в тому випадку, коли альтернативне рішення є законним і правомірним. Дискреція не є довільною, вона завжди здійснюється відповідно до закону (права), оскільки згідно з частиною другою статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Ураховуючи встановлені судом обставини та те, що дійсно саме до повноважень відповідача віднесено призначення та виплати одноразової грошової винагороди, перевірку наявності ознак передбачених пунктом 4 Постанови №153. Попри те, у зв`язку із тим, що на виконання судового рішення у справі № 520/25731/25 при повторному розгляді заяви позивача за наявності дотримання позивачем умов передбачених п. 4 Постанови №153 про виплату такої допомоги останньому повторно відмовлено у виплаті одноразової грошової допомоги, а відтак суд дійшов переконання, що ефективним способом захисту порушеного права позивача буде зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити позивачу одноразову грошову допомогу у розмірі 1млн. грн у відповідності до Постанови КМУ №153. 
Суд враховує позицію ЄСПЛ сформовану у справі Серявін та інші проти України (№ 4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі Руїс Торіха проти Іспанії (RuizTorijav. Spain) № 303-A, пункт 29).
Також згідно з п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.
Відповідно до ч. 1 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Як вбачається з ч. 2 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.
Відповідно до частини 1 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
Частиною 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
З огляду на викладене доходжу висновку про задоволення позову частково. 
У відповідності до ст. 139 КАС України розподіл судових витрат не здійснюється, у зв`язку із звільненням позивача від сплати судового збору у відповідності до Закону України «Про судовий збір». 
Керуючись статтями 241-246, 255, 293, 295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, 
у х в а л и в :

Адміністративний позов ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправною відмову та зобов`язання вчинити певні дії - задовольнити частково.
Визнати протиправними дії Військової частини НОМЕР_1 щодо відмови у виплаті ОСОБА_1 одноразової грошової винагороди, передбаченої постановою Кабінету Міністрів України від 11.02.2025 №153 “Про реалізацію експериментального проекту щодо підвищення мотивації до проходження окремими категоріями громадян України військової служби у Збройних Силах України під час воєнного стану”.
Зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 одноразову грошову винагороду у розмірі 1000000 гривень відповідно до пункту 4 постанови Кабінету Міністрів України від 11 лютого 2025 року № 153 «Про реалізацію експериментального проекту щодо підвищення мотивації до проходження окремими категоріями громадян України військової служби у Збройних Силах, Національній гвардії та Державній прикордонній службі під час воєнного стану».
В задоволенні решти позовних вимог відмовити.
Рішення може бути оскаржене до Другого апеляційного адміністративного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Учасники справи:
позивач ОСОБА_1 , місце проживання – АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_6 ;
відповідач Військова частина НОМЕР_1 , місцезнаходження – місто Харків, код ЄДРПОУ НОМЕР_7 .
Повне судове рішення складено та підписано суддею 29.05.2026.

Суддя  М. І. Садова