Справа № 302/454/26 
Провадження № 2/302/329/26 

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06.05.2026 селище Міжгір`я Закарпатської області
Міжгірський районний суд Закарпатської області у складі:
 
головуючого, судді – Пухальського С. В.,
 
за участю секретаря судового засідання – Сити Л. М.,
 
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Пилипецької сільської ради Хустського району Закарпатської області, Хустської районної державної адміністрації Закарпатської області, про визнання права власності на земельну частку (пай),

 
ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_2 звернулася до суду з вказаною позовною заявою, в обґрунтування якої зазначила, що вона є дружиною ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , та невісткою ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 . 
За життя ОСОБА_4 на підставі розпорядження Міжгірської районної державної адміністрації № 242 від 07 травня 1997 року було видано сертифікат на право на земельну частку (пай) серії ЗК № 0086695 розміром 2,15 в умовних кадастрових гектарах у землях КСП «Пролісок» с. Ізки, який зареєстровано 26 червня 1997 року у книзі реєстрації сертифікатів. У подальшому частина вказаного сертифіката була реалізована шляхом виділення земельної ділянки у приватну власність, однак право на земельну частку (пай) залишилося реалізованим не в повному обсязі.
Після смерті ОСОБА_4 відкрилася спадщина, до складу якої входило, зокрема, право на зазначену земельну частку (пай). Її син – ОСОБА_3 – проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, у зв`язку з чим відповідно до вимог статті 1268 Цивільного кодексу України вважається таким, що прийняв спадщину. Водночас у нотаріальному порядку свої спадкові права він не оформив у зв`язку зі станом здоров`я та помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Позивачка зазначає, що після смерті чоловіка вона прийняла спадщину, у тому числі право на земельну частку (пай), на підставі заповіту, складеного 18 грудня 2014 року, відповідно до якого спадкодавець заповів їй усе належне йому майно, де б воно не знаходилося та з чого б не складалося.
Разом із тим оригінал сертифіката на право на земельну частку (пай) серії ЗК № 0086695 було втрачено, у зв`язку з чим у позивачки наявна лише його копія. У зв`язку з відсутністю оригіналу правовстановлювального документа позивачка позбавлена можливості оформити спадкові права у нотаріальному порядку. Зокрема, постановою приватного нотаріуса відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на вказане право на земельну частку (пай) з підстав відсутності оригіналу сертифіката.
Позивачка вказує, що вживала заходів щодо відновлення втраченого документа в позасудовому порядку, зокрема опублікувала оголошення про втрату сертифіката та зверталася до Хустської районної державної адміністрації щодо видачі дубліката, однак отримала відмову у зв`язку з відсутністю бланків сертифікатів.
З огляду на викладене позивачка зазначає, що позбавлена можливості реалізувати своє право на спадщину в позасудовому порядку, у зв`язку з чим звернулася до суду з цим позовом та просить визнати за нею право на земельну частку (пай) у порядку спадкування за заповітом.
Ухвалою суду від 08 квітня 2026 року у справі відкрито провадження в порядку загального позовного провадження.
Ухвалою суду від 23 квітня 2026 року справу призначено до судового розгляду.
Позивачка подала заяву, у якій просила розглянути справу за її відсутності, позовні вимоги підтримала у повному обсязі.
Від Пилипецької сільської ради Хустського району Закарпатської області надійшла письмова заява з проханням розглянути справу без участі її представника, у якій заявлені позовні вимоги визнано.
Від Хустської районної державної адміністрації Закарпатської області надійшла заява з проханням розглянути справу за відсутності її представника на підставі наявних у справі матеріалів. Також зазначено, що заперечення щодо заявлених позовних вимог відсутні.
З огляду на неявку учасників справи, які були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового розгляду, відповідно до частини другої статті 247 Цивільного процесуального кодексу України (далі – ЦПК України) фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося.
Дослідивши письмові матеріали справи, надані докази та оцінивши їх у сукупності відповідно до вимог статей 76-81, 89 ЦПК України, суд дійшов таких висновків.
Судом установлено, що ОСОБА_2 (дівоче прізвище – ОСОБА_5 ) є дружиною ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 ), який помер ІНФОРМАЦІЯ_4 , що підтверджується копіями свідоцтв: про народження серії НОМЕР_1 від 19.06.1959 року, про укладення шлюбу серії НОМЕР_2 від 12.04.1977 року, про смерть серії НОМЕР_3 від 27.12.2014 року (а.с. 6-7, 10). 
Матір`ю чоловіка позивачки була ОСОБА_4 (1929 року народження), яка померла ІНФОРМАЦІЯ_5 , що підтверджується копіями свідоцтв: про народження серії НОМЕР_4 від 24.07.1964 року, про смерть серії НОМЕР_5 від 28.07.2014 року (а.с. 8, 9).
05.06.1997 року Міжгірською районною державною адміністрацією видано ОСОБА_4 сертифікат на право на земельну частку (пай) серії ЗК № 0086695 у землях, які перебували у колективній власності КСП «Пролісок» (с. Ізки), розміром 2,15 в умовних кадастрових гектарах без визначення цієї частки в натурі (а.с. 11).
15.02.2001 року Буковецька сільська рада прийняла рішення № 1, яким виділила та передала ОСОБА_4 у приватну власність земельну частку (пай) розміром 2,15 га згідно з виданим їй сертифікатом, відповідно до схеми паювання та грошової оцінки земель.
На підставі зазначеного сертифіката та рішення сільської ради ОСОБА_4 видано державний акт на право приватної власності на землю серії ІІ-ЗК № 031107 від 07.06.2003 року на земельну ділянку площею 1,0101 га (а.с. 13).
Згідно з листом Головного управління Держгеокадастру в Закарпатській області № 226/225-26-0.36,3 від 31.03.2026 року (а.с. 14), на підставі розпорядження Міжгірської РДА № 242 від 07.05.1997 року на ім`я ОСОБА_4 видано сертифікат на право на земельну частку (пай) серії ЗК № 0086695 по КСП «Пролісок» с. Ізки, який зареєстровано в книзі реєстрації сертифікатів за № 60 від 26.06.1997 року; розмір земельної частки (паю) становить 2,15 в умовних кадастрових гектарах. Також повідомлено, що на ім`я ОСОБА_4 виготовлено державний акт на право приватної власності на землю серії ІІ-ЗК № 031107 від 07.06.2003 року на земельну ділянку площею 1,0101 га взамін зазначеного сертифіката.
Разом з тим, з огляду на невідповідність площі земельної частки (паю), визначеної сертифікатом (2,15 умовних кадастрових гектарів), та площі земельної ділянки, на яку видано державний акт (1,0101 га), суд дійшов висновку, що право на земельну частку (пай) було реалізовано лише частково, а інша його частина залишилась нереалізованою.
18.12.2014 року чоловік позивачки склав заповіт, посвідчений секретарем Буковецької сільської ради (а.с. 15), яким заповів ОСОБА_2 усе належне йому майно, де б воно не знаходилося і з чого б не складалося, у тому числі право на земельну частку (пай).
Згідно з довідкою старости с. Буковець Пилипецької сільської ради від 18.03.2025 року № 103 (а.с. 16), ОСОБА_4 на день своєї смерті постійно проживала разом із сином ОСОБА_3 та іншими членами сім`ї.
Згідно з довідкою старости від 26.08.2025 року № 164 (а.с. 17), ОСОБА_3 на день своєї смерті також постійно проживав разом із дружиною ОСОБА_2 та іншими членами сім`ї.
Таким чином, ОСОБА_3 прийняв спадщину після смерті своєї матері відповідно до частини третьої статті 1268 Цивільного кодексу України як особа, що постійно проживала зі спадкодавцем на час відкриття спадщини. 
У подальшому у такий самий спосіб спадщину, що належала ОСОБА_3 , прийняла і позивачка.
Як зазначає позивачка, її чоловік не оформив свої спадкові права у нотаріальному порядку у зв`язку з тяжкою хворобою та смертю через п`ять місяців після смерті матері.
Відповідно до статті 1218 Цивільного кодексу України (далі – ЦК України) до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.
Отже, до складу спадщини після смерті ОСОБА_3 увійшло також майнове право на частково нереалізовану земельну частку (пай), яке перейшло до нього після смерті матері та не припинилося внаслідок її смерті.
Оригінал сертифіката на право на земельну частку (пай) втрачено.
Позивачка звернулася до приватного нотаріуса Сятині Тетяни Степанівни, якою заведено спадкову справу № 56978575, що підтверджується витягом зі Спадкового реєстру № 39334313 від 12.01.2015 року (а.с. 18).
Однак у зв`язку з відсутністю оригіналу сертифіката позивачка позбавлена можливості оформити своє право на спадщину у нотаріальному порядку.
Постановою приватного нотаріуса Сятині Т. С. від 20.11.2025 року № 140/02-31 позивачці відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на право на земельну частку (пай) у зв`язку з відсутністю оригіналів правовстановлювальних документів (а.с. 19-20).
З метою відновлення втраченого документа позивачка зверталася до Хустської районної державної адміністрації Закарпатської області, однак їй було роз`яснено, що у зв`язку з відсутністю бланків сертифікатів на право на земельну частку (пай) видача нового сертифіката взамін втраченого є неможливою, у зв`язку з чим рекомендовано звернутися до суду з відповідним позовом.
Зазначені обставини і стали підставою для звернення позивачки до суду з цим позовом.
Відповідно до статті 392 ЦК України власник майна має право пред`явити позов про визнання права власності, зокрема у разі втрати документа, який посвідчує його право.
Згідно з частиною другою статті 328 ЦК України право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність його набуття не встановлена судом.
Відповідно до статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).
Згідно зі статтею 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті, а за відсутності заповіту – спадкоємці за законом.
Таким чином, право на земельну частку (пай) як майнове право входить до складу спадщини та переходить до спадкоємців у встановленому законом порядку.
Оцінюючи надані докази у їх сукупності, суд виходить з наступного.
З матеріалів справи встановлено, що за життя ОСОБА_4 на підставі розпорядження Міжгірської районної державної адміністрації № 242 від 07 травня 1997 року було видано сертифікат на право на земельну частку (пай) серії ЗК № 0086695 розміром 2,15 в умовних кадастрових гектарах у землях КСП «Пролісок» с. Ізки.
Разом з тим, як вбачається з наданих доказів, зазначене право було реалізоване спадкодавцем лише частково шляхом виділення земельної ділянки у приватну власність, що підтверджується рішенням органу місцевого самоврядування та державним актом на право приватної власності на землю площею 1,0101 га. Вказане свідчить про те, що сертифікат на право на земельну частку (пай) був реалізований не в повному обсязі.
Отже, право на земельну частку (пай), посвідчене сертифікатом, у відповідній частині припинилося у зв`язку з його реалізацією, тоді як інша частина такого права, яка не була виділена в натурі (на місцевості), зберегла свій правовий статус та увійшла до складу спадщини після смерті ОСОБА_4 .
Судом установлено, що спадщину після смерті ОСОБА_4 прийняв її син – ОСОБА_3 , який на час відкриття спадщини постійно проживав разом із спадкодавцем, що відповідно до частини третьої статті 1268 ЦК України свідчить про прийняття ним спадщини.
Після смерті ОСОБА_3 спадщину, у тому числі право на земельну частку (пай), прийняла позивачка на підставі заповіту, що підтверджується матеріалами справи.
Відповідно до статті 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Таким чином, до складу спадщини після смерті ОСОБА_3 увійшло також право на нереалізовану частину земельної частки (паю), яке він прийняв після смерті своєї матері.
Судом встановлено, що позивачка позбавлена можливості оформити свої спадкові права у нотаріальному порядку у зв`язку з втратою оригіналу сертифіката на право на земельну частку (пай), що підтверджується постановою нотаріуса про відмову у вчиненні нотаріальної дії. Вжиті позивачкою заходи щодо відновлення втраченого документа в позасудовому порядку результату не дали.
Фактична відсутність можливості отримати документ, який посвідчує право на земельну частку (пай), унеможливлює реалізацію позивачкою належного їй права у позасудовому порядку, що свідчить про відсутність іншого ефективного способу захисту, окрім судового.
За таких обставин право позивачки на земельну частку (пай), яке підтверджується належними та допустимими доказами, підлягає судовому захисту.
Оцінюючи наведені обставини у їх сукупності, суд приходить до висновку, що обраний позивачкою спосіб захисту у вигляді визнання права є належним, відповідає характеру спірних правовідносин та спрямований на ефективне відновлення порушеного права.
Водночас, враховуючи, що частина земельної частки (паю) вже була реалізована спадкодавцем шляхом виділення земельної ділянки у приватну власність, підстави для визнання права на земельну частку (пай) у повному обсязі відсутні.
Натомість право на ту частину земельної частки (паю), яка не була виділена в натурі (на місцевості), збереглося та перейшло до позивачки у порядку спадкування, у зв`язку з чим підлягає судовому захисту шляхом визнання такого права.
З огляду на викладене суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог.
Керуючись статтями 2, 3, 10-13, 19, 76-81, 89, 258-259, 263-265, 268, 273 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

 
Позов ОСОБА_2 – задовольнити частково.
Визнати за ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , РНОКПП НОМЕР_6 , право на земельну частку (пай) у майні колективного сільськогосподарського підприємства «Пролісок» села Ізки Міжгірського (на даний час Хустського) району Закарпатської області розміром 2,15 в умовних кадастрових гектарах відповідно до сертифіката на право на земельну частку (пай) серії ЗК № 0086695 від 05 червня 1997 року, виданого на ім`я ОСОБА_4 , у частині, що не була виділена в натурі (на місцевості), в порядку спадкування за заповітом після смерті ОСОБА_3 .
У задоволенні позовних вимог в іншій частині – відмовити.
Апеляційна скарга на рішення суду подається безпосередньо до Закарпатського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
У разі якщо в судовому засіданні було проголошено лише вступну та резолютивну частини рішення або розгляд справи здійснювався без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційну скаргу подано протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений у разі його пропуску з інших поважних причин, крім випадків, передбачених законом.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення суду, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або після прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя         Пухальський С. В.