ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ 
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 червня 2026 року
м. Чернівці
справа № 722/2325/25
провадження № 22-ц/822/749/26
Чернівецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
судді-доповідача Одинака О. О.
суддів: Височанської Н. К., Лисака І. Н.
за участю секретаря судових засідань Тодоряка Г. Д.
учасники справи:
позивач ОСОБА_1 
відповідач Сокирянська міська рада Дністровського району Чернівецької області
розглянув апеляційну скаргу  ОСОБА_1 , в інтересах якого діє Попович Вадим Михайлович, на рішення Сокирянського районного суду Чернівецької області від 24 лютого 2026 року
головуючий в суді першої інстанції суддя Суський О. І.
ВСТАНОВИВ:
Описова частина
Короткий зміст позовних вимог
У жовтні 2025 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Сокирянської міської ради Дністровського району Чернівецької області.
Просив суд:
– визнати за ОСОБА_1 право власності на нежитлову будівлю сараю загальною площею 14,2 кв. м, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (ідентифікатор об`єкта нерухомого майна в Реєстрі будівельної діяльності 01.2741330.4844909.20250804.43.0000.92);
– визнати за ОСОБА_1 право власності на нежитлову будівлю гаражу загальною площею 15,5 кв. м, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , (ідентифікатор об`єкта нерухомого майна в Реєстрі будівельної діяльності 01.2741330.4844912.20250804.66.0000.15).
Позов обґрунтований тим, що 17 вересня 2025 року відповідачем відмовлено в проведенні реєстраційних дій рішеннями № 80884973 та № 80874232, за заявами позивача про державну реєстрацію сараю та гаражу за адресою: АДРЕСА_1 .
Підставою для відмови у проведенні відповідачем реєстраційної дії згідно з рішенням № 80884973 є те, що у поданому свідоцтві про право власності на майновий пай члена колективного сільськогосподарського підприємства (майновий сертифікат) серії ЧВ № 06263 не міститься відомостей щодо правонаступника реорганізованого КСП, оскільки в єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців громадських формувань відсутні дані про те, що ТзОВ «СОКИРЯНИ-АГРОС» (код ЄДРПОУ 30774082) є правонаступником відповідного КСП.
Також, підставами для відмови у проведенні відповідачем реєстраційних дій згідно з рішенням № 80874232 є те, що текст поданого протоколу № 1 від 02 квітня 2007 року, який підписаний членами комісії ТзОВ «СОКИРЯНИ-АГРОС» та ОСОБА_1 не придатний для сприйняття (є нечітким та нерозбірливим), а отже не дає змоги однозначно тлумачити його зміст. Також, у цьому рішенні зазначено, що у свідоцтві про право власності на майновий пай сільськогосподарського підприємства (майновий сертифікат) серії ЧВ № 06263 не міститься відомостей щодо правонаступника реорганізованого КСП, оскільки у єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань відсутні дані про те, що ТзОВ «СОКИРЯНИ-АГРОС» (код ЄДРПОУ 30774082) є правонаступником відповідного КСП.
Зазначав, що на підставі свідоцтва про право власності на майновий пай серії ЧВ № 06263 йому належить право на майновий пай у майні КСП ім. Т. Г. Шевченка. У процесі реформування цього підприємства майно пайового фонду було розподілене між співвласниками, а рішенням комісії з організації вирішення майнових питань від 28 березня 2006 року йому виділено в натурі, зокрема, гараж та сарай.
На підставі зазначеного рішення між ТзОВ «СОКИРЯНИ-АГРОС» та позивачем складені акти приймання-передачі нерухомого майна від 12 травня 2006 року, а фактична передача майна підтверджується прибутково-видатковою накладною від 11 березня 2008 року.
Стверджував, що ТзОВ «СОКИРЯНИ-АГРОС» є правонаступником КСП імені Т. Г. Шевченка, а факт правонаступництва підтверджується свідоцтвом про право на майновий пай, протоколами комісії з організації вирішення майнових питань та іншими документами, складеними під час реформування підприємства.
Позивач виготовив технічну документацію на спірні об`єкти нерухомості та звернувся до державного реєстратора з метою державної реєстрації права власності, однак реалізувати це право в позасудовому порядку не зміг у зв`язку з прийнятими рішеннями про відмову в державній реєстрації.
Посилаючись на наявність у нього права на спірне майно та неможливість його державної реєстрації в адміністративному порядку, просив визнати за ним право власності на нежитлову будівлю сараю та нежитлову будівлю гаража.
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Рішенням Сокирянського районного суду Чернівецької області від 24 лютого 2026 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до Сокирянської міської ради Дністровського району Чернівецької області відмовлено.
Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що позивач звернувся до суду, посилаючись на неможливість зареєструвати у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно право власності на сарай та гараж за адресою: АДРЕСА_1 . Однак, позивачем не дотримано встановленого законом порядку реєстрації майнових паїв та порядку набуття права власності на нерухоме майно, виділене власникам майнових паїв.
Суд дійшов висновку, що протокол засідання комісії з організації вирішення майнових питань ТзОВ «СОКИРЯНИ-АГРОС» від 28 березня 2006 року, протокол № 1 зборів власника майна та комісії з врегулювання майнових відносин ТзОВ «СОКИРЯНИ-АГРОС» по виділенню майна в натурі від 02 квітня 2007 року, а також акти приймання-передачі нерухомого майна від 12 травня 2006 року не можуть бути достатньою підставою для визнання за позивачем права власності на нерухоме майно, оскільки за змістом нормативно-правових актів документом, який посвідчує право на майновий пай, є відповідне свідоцтво, видане згідно зі списком осіб, які мають право на майновий пай підприємства, та рішенням зборів співвласників.
Окрім того, до матеріалів справи не додано списку осіб, які мають право на майновий пай, на підставі якого було видано свідоцтво про право власності на майновий пай позивача.
Також у матеріалах справи відсутні акти розрахунку уточненого пайового фонду, уточнена структура пайового фонду та уточнений перелік майна пайового фонду, які відповідно до «Порядку визначення розмірів майнових паїв членів колективних сільськогосподарських підприємств та їх документального посвідчення», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 28 лютого 2001 року № 177, додаються до списку осіб, які мають право на майновий пай.
Технічний паспорт та витяг з Реєстру будівельної діяльності щодо технічної інвентаризації підтверджують технічні характеристики об`єктів, однак технічний паспорт є технічною документацією на об`єкт нерухомого майна і не є правовстановлюючим документом, що посвідчує право власності особи.
Окремо суд вказав, що з жодного з наданих позивачем документів не підтверджується, що ТзОВ «СОКИРЯНИ-АГРОС» є правонаступником КСП імені Т. Г. Шевченка, а відповідні відомості відсутні у Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань. У зв`язку з цим суд дійшов висновку, що факт правонаступництва ТзОВ «СОКИРЯНИ-АГРОС» за КСП імені Т. Г. Шевченка не доведений.
У разі визнання за позивачем права власності на таке нерухоме майно суд вийшов би за межі наданих йому повноважень, оскільки судове рішення, за загальним правилом, не є підставою виникнення права власності.
Обраний позивачем спосіб захисту, а саме визнання права власності на сарай та гараж, як майно, виділене в рахунок майнового паю колективного сільськогосподарського підприємства, суд визнав неналежним, оскільки такий спосіб суперечить вимогам закону щодо підстав набуття права власності та не дозволяє ефективно захистити майнові права позивача.
Короткий зміст вимог апеляційної скарги
В апеляційній скарзі  ОСОБА_1 просить рішення Сокирянського районного суду Чернівецької області від 24 лютого 2026 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити.
Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу
ОСОБА_1  посилається на те, що суд першої інстанції ухвалив рішення з порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.
Зазначає, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про недоведеність правонаступництва ТзОВ «СОКИРЯНИ-АГРОС» після реорганізації КСП імені Т. Г. Шевченка.
Вказує, що 02 січня 2026 року ним подано клопотання про долучення доказів, на підтвердження правонаступництва ТзОВ «СОКИРЯНИ-АГРОС» та правомірності виділення йому майна в натурі, а саме: статуту ТзОВ «СОКИРЯНИ-АГРОС», доповнень до статуту ТзОВ «СОКИРЯНИ-АГРОС», розподільчого балансу, протоколу № 1 зборів КСП імені Т. Г. Шевченка від 28 грудня 1999 року з додатком, протоколу № 5 зборів КСП імені Т. Г. Шевченка від 10 березня 2000 року з додатком, балансу підприємства, переданого ТзОВ «СОКИРЯНИ-АГРОС», договору передачі майна, протоколу № 1 зборів співвласників КСП імені Т. Г. Шевченка від 29 квітня 2001 року з додатками, договору про спільне володіння, користування та розпорядження майном, протоколу засідання комісії з організації та вирішення майнових питань від 19 лютого 2002 року з додатком.
На думку апелянта, суд першої інстанції не дослідив зазначені докази та не навів мотивів їх відхилення.
Апелянт також посилається на те, що відсутність у Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань відомостей про правонаступництво ТзОВ «СОКИРЯНИ-АГРОС» не свідчить про відсутність такого правонаступництва, оскільки товариство зареєстроване у 2000 році, коли законодавство не передбачало обов`язкового внесення відповідних відомостей до реєстру.
На підтвердження правомірності виділення йому майна в натурі до матеріалів справи подано лист управління агропромислового розвитку Сокирянської районної державної адміністрації Чернівецької області від 09 жовтня 2013 року № 221, відповідно до якого протокол № 1 від 02 квітня 2007 року зборів власника майна та комісії з організації вирішення майнових питань ТзОВ «СОКИРЯНИ-АГРОС» підтверджує виділення ОСОБА_1 майна в натурі у вигляді частини адмінбудинку з гаражем та сараєм вартістю 20 876 гривень, а матеріали щодо розподілу майна співвласників реформованого КСП імені Т. Г. Шевченка відповідають вимогам чинного законодавства.
Посилаючись на протокол засідання комісії з організації вирішення майнових питань ТзОВ «СОКИРЯНИ-АГРОС» від 02 квітня 2007 року, відмітку у свідоцтві про право власності на майновий пай серії ЧВ № 06263 про виділення майна в натурі та акт приймання-передачі майна, апелянт вважає, що набув право власності на спірне майно та мав достатні документи для проведення державної реєстрації права власності.
Суд першої інстанції не надав оцінку суперечності у відповідях КП «Сокирянське бюро технічної інвентаризації» щодо наявності рішення Сокирянської міської ради про присвоєння поштової адреси комплексу споруд (гаражів) за адресою:  АДРЕСА_1 .
Зазначає, що у відповіді на адвокатський запит № 12/09-01 від 12 вересня 2025 року КП повідомило про наявність відповідного рішення, тоді як листом від 04 грудня 2025 року № 275, наданим на виконання ухвали суду про забезпечення доказів, повідомило про відсутність такої інформації в архівних даних.
Узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи
Сокирянська міська рада подала відзив на апеляційну скаргу.
Просила апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення Сокирянського районного суду Чернівецької області від 24 лютого 2026 року залишити без змін.
Зазначає, що позивач обґрунтовує свої вимоги свідоцтвом про право власності на майновий пай та протоколом засідання комісії з організації вирішення майнових питань ТзОВ «СОКИРЯНИ-АГРОС» від 28 березня 2006 року, яким вирішено передати йому адміністративний будинок із гаражем та сараєм.
Разом з цим, відповідно до самого протоколу рішення комісії підлягало затвердженню зборами співвласників, а доказів такого затвердження матеріали справи не містять.
Відомості Єдиного державного реєстру юридичних осіб не підтверджують правонаступництва ТзОВ «СОКИРЯНИ-АГРОС» щодо реорганізованого КСП імені Т. Г. Шевченка.
Також Сокирянська міська рада вважає неналежними доказами подані позивачем копії статуту ТзОВ «СОКИРЯНИ-АГРОС», доповнення до нього та інші документи, посилаючись на наявність у них виправлень, відсутність належного посвідчення та неможливість перевірити їх відповідність оригіналам.
Навіть у разі підтвердження правонаступництва ТзОВ «СОКИРЯНИ-АГРОС» комісія з організації вирішення майнових питань не була уповноважена самостійно вирішувати питання передачі майна співвласникам, а лише вносила відповідні пропозиції на розгляд зборів співвласників.
За відсутності рішення зборів співвласників про затвердження передачі об`єктів нерухомості, протокол комісії від 28 березня 2006 року та складені на його підставі документи не підтверджують виникнення у позивача права власності на гараж та сарай, що розташовані за адресою:  АДРЕСА_1 .
Мотивувальна частина
Обставини справи, встановлені судами першої та апеляційної інстанцій
Відповідно до свідоцтва про право власності на майновий пай члена колективного сільськогосподарського підприємства (майновий сертифікат) серії ЧВ № 06263, виданого Сокирянською міською радою від 12 лютого 2007 року, ОСОБА_1 належить 31,03% або 382 815 гривень від загальної вартості майна пайового фонду КСП імені Т. Г. Шевченка (а. с. 8).
Згідно з протоколом засідання комісії з організації вирішення майнових питань ТзОВ «СОКИРЯНИ-АГРОС» від 28 березня 2006 року та протоколом № 1 зборів власника майна та комісії з врегулювання майнових відносин ТзОВ «СОКИРЯНИ-АГРОС» по виділенню майна в натурі власнику майна від 02 квітня 2007 року вирішено передати ОСОБА_1 майно в натурі, зокрема частину адміністративного будинку з гаражем та сараєм (а. с. 9-13).
12 травня 2006 року між ТзОВ «СОКИРЯНИ-АГРОС» та ОСОБА_1 складено акти приймання-передачі нерухомого майна (а. с. 11-12).
17 вересня 2025 року державним реєстратором прийняті рішення № 80884973 та № 80874232 про відмову у проведенні державної реєстрації права власності на сарай та гараж, розташовані за адресою:  АДРЕСА_1 .
Підставами для відмови визначено відсутність відомостей про правонаступництво ТзОВ «СОКИРЯНИ-АГРОС» щодо КСП імені Т. Г. Шевченка та відсутність належних документів, необхідних для державної реєстрації права власності (а. с. 15-16).
В матеріалах справи відсутнє рішення загальних зборів співвласників майнових паїв ліквідованого КСП імені Т. Г. Шевченка про передачу ОСОБА_1 як власнику майнового паю конкретного нерухомого майна в натурі, а наявне в матеріалах справи свідоцтво серії ЧВ № 06263 не містить відмітки про виділення позивачу майна в натурі.
Позиція апеляційного суду, застосовані норми права та мотиви, з яких виходить суд при прийнятті постанови
Заслухавши доповідача, обговоривши доводи скарги та перевіривши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу слід задовольнити частково з наступних підстав.
Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Рішення суду першої інстанції в повній мірі не відповідає зазначеним вище вимогам закону з огляду на наступне.
Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (стаття 5 ЦПК України).
Згідно з частиною першою статті 15, частиною першою статті 16 Цивільного кодексу України (далі – ЦК України) кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду.
Отже, правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Тому суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорювані права, свободи чи інтереси цих осіб, і, залежно від встановленого, вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.
Згідно з частиною першою статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.
Відповідно до частин першої, другої статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.
Питання щодо виділення в натурі частки в майні колективного сільськогосподарського підприємства врегульовано, зокрема Законом України від 14 лютого 1992 року «Про колективне сільськогосподарське підприємство», Указом Президента України від 29 січня 2001 року № 62/2009 «Про заходи щодо забезпечення захисту майнових прав селян у процесі реформування аграрного сектора економіки», постановою Кабінету Міністрів України від 28 лютого 2001 року № 177 «Про врегулювання питань щодо забезпечення захисту майнових прав селян у процесі реформування аграрного сектору економіки», Порядком розподілу та використання майна реорганізованих колективних сільськогосподарських підприємств, затвердженим наказом Міністерства аграрної політики України від 14 березня 2001 року № 62 (далі – Порядок № 177), який втратив чинність 24 травня 2013 року на підставі наказу Міністерства аграрної політики та продовольства від 11 квітня 2013 року № 253, та Рекомендаціями щодо порядку здійснення права спільної часткової власності власниками майнових паїв колишніх колективних сільськогосподарських підприємств, затвердженими наказом Міністерства аграрної політики України від 20 травня 2008 року № 315 (далі – Рекомендації).
У статті 7 Закону України «Про колективне сільськогосподарське підприємство» вказано, що майно у підприємстві належить на праві спільної часткової власності його членам. Суб`єктом права власності у підприємстві є підприємство як юридична особа, а його члени – в частині майна, яке вони одержують при виході з підприємства.
За змістом статті 9 вказаного Закону до пайового фонду майна членів підприємства включається вартість основних виробничих і оборотних фондів, створених за рахунок діяльності підприємства, цінні папери, акції, гроші та відповідна частка від участі в діяльності інших підприємств і організацій. Уточнення складу і вартості пайового фонду майна членів підприємств, у тому числі реорганізованих, проводиться за методикою, що затверджується Кабінетом Міністрів України.
Право членів підприємства на пайовий фонд майна залежить від їх трудового внеску.
Пай є власністю члена підприємства. Право розпоряджатися своїм паєм за власним розсудом член підприємства набуває після припинення членства в підприємстві.
У разі виходу з підприємства його члени мають право на пай натурою, грішми або цінними паперами відповідно до розміру та структури пайового фонду або в іншій, за згодою сторін, формі.
Аналогічний підхід до реалізації права членів КСП на вільний вихід з цих підприємств із майновими паями передбачений і Указом Президента України від 03 грудня 1999 року «Про невідкладні заходи щодо прискорення реформування аграрного сектора економіки».
Підставою для виділення майнових паїв у натурі чи отримання їх вартості окремими особами є заяви власників майнових паїв про виділення їхнього майна в натурі. Такі заяви розглядають збори співвласників майнових паїв, які приймають відповідні рішення, що оформляються протоколом зборів співвласників.
Відповідно до пункту 9 Порядку № 177 виділення зі складу пайового фонду майна у натурі окремим власникам чи групам власників за їх бажанням у процесі вирішення майнових питань здійснюється підприємством-правонаступником (користувачем) на підставі рішення зборів співвласників.
Згідно з пунктом 10 Порядку № 177 з метою реалізації права власності громадян на майнові паї комісія, зокрема: визначає користувачів пайового фонду майна реорганізованого підприємства, до яких перейшли зобов`язання з виділення майнових паїв співвласника; готує для розгляду на загальних зборах переліки майна для виділення у натурі окремо для кожної з груп співвласників, які виявили бажання отримати свої майнові паї у натурі у спільну часткову власність єдиним комплексом; для виділення майнових паїв особам, які виявили бажання отримати свої паї в індивідуальну власність, та для виділення не витребуваних паїв особам, які з різних причин не прийняли жодного з рішень щодо розпорядження належними їм майновими паями.
За змістом пунктів 13, 14 Порядку № 177 майновий пай члена підприємства документально підтверджується свідоцтвом про право власності на майновий пай члена підприємства за зразком згідно з додатком. У разі набуття у власність майнового паю (його частини) на підставі угоди міни, дарування та інших цивільно-правових угод, а також спадкування видається нове свідоцтво. Свідоцтво видається сільською, селищною або міською радою згідно із списком осіб, які мають право на майновий пай підприємства. До зазначеного списку додаються такі документи: акт розрахунку уточненого пайового фонду; уточнена структура пайового фонду; уточнений перелік майна пайового фонду. Для отримання нового свідоцтва у разі набуття у власність майнового паю (його частини) на підставі угоди міни, дарування та інших цивільно-правових угод, а також спадкування до сільської, селищної або міської ради подаються посвідчені в установленому порядку копія відповідної цивільно-правової угоди або копія свідоцтва про право на спадщину, попереднє свідоцтво про право власності на майновий пай члена КСП. Після отримання зазначених документів сільська, селищна або міська рада вносить відповідні зміни до списку осіб, які мають право на майновий пай підприємства, та анулює попереднє свідоцтво, про що робиться запис у книзі обліку свідоцтв про право власності на майновий пай члена КСП. Усі подані документи формуються в окрему справу по кожному підприємству. Факт оформлення свідоцтва засвідчується гербовою печаткою та підписом голови відповідної ради. Оформлені свідоцтва реєструються у книзі обліку свідоцтв про право власності на майновий пай члена КСП. Видача свідоцтва громадянину проводиться безоплатно. Відмову у видачі свідоцтва можна оскаржити в судовому порядку. У разі втрати чи пошкодження свідоцтва громадянину видається дублікат, про що робиться відповідний запис на бланку свідоцтва.
Відповідно до пунктів 15, 16 Порядку № 177 виділення майнових паїв у натурі окремим особам, які виявили бажання отримати свої майнові паї в індивідуальну власність, проводилося підприємством-користувачем майна із переліку майна, виділеного на ці цілі. При виділенні майна в натурі конкретному власнику підприємство-правонаступник (користувач) одночасно з підписанням акта приймання-передавання майна мало зробити відмітку про виділення майна в натурі у свідоцтві про право власності на майновий пай члена колективного сільськогосподарського підприємства, що засвідчувалося підписом керівника підприємства та печаткою. Вказане свідоцтво з відміткою про виділення майна в натурі індивідуально, акт приймання-передавання майна могло бути підставою для оформлення права власності на виділене майно у встановленому порядку.
Аналогічні по суті положення містилися у пунктах 13, 14 Порядку № 62, який втратив чинність 24 травня 2013 року на підставі наказу Міністерства аграрної політики та продовольства від 11 квітня 2013 року № 253.
Відповідно до пунктів 8, 9 Порядку № 62 кожен із співвласників має право скористатися своїм майновим паєм в один із таких способів: об`єднати свій майновий пай з паями інших співвласників, отримати майно у натурі у спільну часткову власність та передати його до статутного (пайового) фонду новостворюваної юридичної особи, у тому числі до обслуговуючого кооперативу; об`єднати свій майновий пай з паями інших співвласників, отримати майно у натурі у спільну часткову власність, укласти договір про спільне володіння, користування і розпорядження майном та передати його в оренду; отримати свій майновий пай у натурі індивідуально чи разом із членами своєї сім`ї і використати його на свій розсуд; відчужити пай будь-яким способом в установленому законом порядку. Виділення зі складу пайового фонду майна у натурі окремим власникам чи групам власників за їх бажанням у процесі вирішення майнових питань здійснюється підприємством-правонаступником (користувачем) на підставі рішення зборів співвласників.
Згідно з пунктом 15 Порядку № 62 виділення майнових паїв у натурі окремим особам, які виявили бажання отримати свої майнові паї в індивідуальну власність, проводиться підприємством-користувачем майна із переліку майна, виділеного на ці цілі. При виділенні майна в натурі конкретному власнику підприємство-правонаступник (користувач) одночасно з підписанням акта приймання-передавання майна робить відмітку про виділення майна в натурі у свідоцтві про право власності на майновий пай члена колективного сільськогосподарського підприємства, що засвідчується підписом керівника підприємства та печаткою. Свідоцтво з відміткою про виділення майна в натурі індивідуально, акт приймання-передавання майна можуть бути підставою для оформлення прав власності на зазначене майно в установленому порядку.
Також у цьому пункті Порядку передбачено, що при виділенні майна у натурі групі співвласників, які уклали договір про спільне володіння, користування і розпорядження майном, співвласники передають підприємству-правонаступнику (користувачу) один примірник цього договору і копію рішення зборів співвласників про виділення майна в натурі. Підприємство-правонаступник (користувач) одночасно з підписанням акта приймання-передавання майна робить відмітки про виділення майна в натурі у спільну часткову власність у свідоцтвах цієї групи співвласників, що засвідчені підписом керівника підприємства та печаткою. Свідоцтва з відмітками про виділення майна в натурі у спільну часткову власність, акт приймання-передавання майна та договір про спільне володіння, користування і розпорядження майном, що знаходиться у спільній частковій власності, можуть бути підставою для оформлення співвласниками прав власності на зазначене майно в установленому порядку.
Пунктами 3-6 Рекомендацій щодо передачі майна пайового фонду реорганізованого колективного сільськогосподарського підприємства у спільну часткову власність та організації управління таким майном, які затверджено наказом Міністерства аграрної політики України від 06 квітня 2001 року № 96, що були чинними до 19 травня 2008 року, визначено, що ініціаторами передачі майна у спільну часткову власність є власники майнових паїв. У процесі вирішення майнових питань комісія з організації вирішення майнових питань, що виникають у процесі реформування аграрного сектора економіки (далі – комісія), визначає склад групи (груп) співвласників майна реорганізованого КСП, що виявили бажання отримати свої майнові паї в натурі єдиним комплексом у спільну часткову власність та готує пропозиції щодо виділення конкретного майна групі (групам) співвласників відповідно до Порядку № 62. Передача майна у спільну часткову власність співвласникам здійснюється у випадках, коли члени КСП, які виходять з його складу з майновими паями та земельними частками: бажають спільно, відповідно до сукупної вартості належних їм майнових паїв, отримати у спільну часткову власність певний майновий комплекс для його подальшого спільного використання або передачі в оренду; не мають наміру на базі отриманого майна в подальшому створювати нове підприємство і не мають можливості або бажання самостійно використовувати таке майно; не мають можливості поодинці отримати при виході на суму майнових паїв індивідуально визначене майно. При виході з підприємства члени КСП отримують майно (необоротні та оборотні активи) на загальну вартість їх майнових паїв у спільну часткову власність. Для врегулювання відносин між співвласниками отриманого майна укладається договір про спільне володіння, користування і розпорядження майном, що знаходиться у спільній частковій власності. У вказаному договорі визначається особа, уповноважена від імені всіх співвласників майна на представлення їх інтересів при укладанні в подальшому цивільно-правових угод (договорів) (далі – уповноважений). Укладання цивільно-правових угод відбувається за рішенням зборів співвласників, які доручають уповноваженому їх підписання від імені співвласників.
Водночас відповідно до пунктів 2.4, 2.5 Рекомендацій щодо порядку здійснення права спільної часткової власності власниками майнових паїв колишніх колективних сільськогосподарських підприємств, затверджених наказом Міністерства аграрної політики України від 20 травня 2008 року № 315 (далі – Рекомендації № 315), управління майном, що перебуває у спільній частковій власності відповідно до укладеного договору про порядок володіння та користування майном, здійснюється загальними зборами співвласників. Рішення загальних зборів співвласників приймається за згодою не менш як 2/3 співвласників, крім рішень щодо відчуження майна та виділення в натурі частки з майна, які приймаються одностайно.
У пункті 4 Рекомендацій № 315 закріплені положення щодо виділення частки з майна, що перебуває у спільній частковій власності. Зокрема, зазначено, що співвласник, який виявив бажання отримати в натурі належну йому частку майна, що перебуває у спільній частковій власності, подає уповноваженій особі, а у разі її відсутності – зборам співвласників відповідну заяву. Частка з майна, що перебуває у спільній частковій власності, виділяється її співвласнику в натурі. Для виділення спільної частки в натурі співвласник може об`єднати свою частку з частками інших співвласників, які виявили бажання отримати їх у натурі. Якщо виділення в натурі частки з майна, що перебуває у спільній частковій власності, є неможливе (неподільна річ), співвласник, який виявив бажання отримати її в натурі, має право на одержання від інших співвласників матеріальної, у тому числі грошової, компенсації вартості його частки.
Отже, оскільки майно колективних сільськогосподарських підприємств належить на праві спільної часткової власності його членам, а тому його співвласники здійснюють свої права за спільною згодою і жоден зі співвласників самостійно або за згодою декількох власників не вправі вирішувати долю спільного майна без згоди всіх співвласників, рішення щодо виділення в натурі частки з майна повинно прийматися на загальних зборах співвласників одностайно.
Зазначене узгоджується із правовими висновками Верховного Суду, викладеними у постановах від 08 квітня 2019 року у справі № 132/2483/16-ц (провадження № 61-4128св19), від 18 грудня 2019 року у справі № 131/475/16-ц (провадження № 61-37867св18).
Верховний Суд у постанові від 06 березня 2024 року у справі № 685/1149/20 (провадження № 61-7324св22) зазначив, що майно ліквідованого КСП до його виділу в натурі належить його членам (пайовикам) на праві спільної часткової власності. Частка в праві спільної часткової власності, що належить кожному із співвласників, виступає не як частина речі й не як право на частину речі, а як частина права на всю річ як єдине ціле, тобто право спільної часткової власності поширюється на все спільне майно, а частка в праві спільної часткової власності не стосується частки майна. Позивачі як співвласники майна, яке належить їм на праві спільної часткової власності, мають право на захист права володіння за позовом до вододіючого невласника щодо всього нерозподіленого пайового фонду ліквідованого КСП, як цілісного майнового комплексу, або його частини, і у таких справах співвласник (окремі співвласники) діють в інтересах всіх співвласників.
Як вбачається зі змісту позовної заяви, ОСОБА_1 звернувся з позовом до Сокирянської міської ради Дністровського району Чернівецької області про визнання права власності на нежитлові будівлі сараю та гаража за адресою:  АДРЕСА_1 .
Як на підставу для відмови в позові суд першої інстанції послався на те, що позивачем не дотримано встановленого законом порядку реєстрації майнових паїв та порядку набуття права власності на нерухоме майно, виділене власникам майнових паїв, відсутні відомості про правонаступництво ТзОВ «СОКИРЯНИ-АГРОС» щодо КСП імені Т. Г. Шевченка та вважав, що обраний позивачем спосіб захисту, є неналежним, оскільки суперечить вимогам закону щодо підстав набуття права власності та не дозволяє ефективно захистити його майнові права.
Колегія суддів вважає висновок суду першої інстанції в частині визначення підстав відмови в позові помилковим з огляду на наступне.
Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності (частини перша та третя статті 13 ЦПК України).
Відповідно до частини першої статті 47 ЦПК України здатність особисто здійснювати цивільні процесуальні права та виконувати свої обов`язки в суді (цивільна процесуальна дієздатність) мають фізичні особи, які досягли повноліття, а також юридичні особи.
За змістом частин першої, другої статті 48 ЦПК України сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач. Позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава.
Позов може бути пред`явлений до кількох відповідачів. Участь у справі кількох відповідачів (процесуальна співучасть) допускається, якщо: 1) предметом спору є їхні спільні права чи обов`язки; 2) права і обов`язки кількох відповідачів виникли з однієї підстави; 3) предметом спору є однорідні права й обов`язки (стаття 50 ЦПК України).
За принципом диспозитивності визначення відповідачів, предмета і підстав позову є правом позивача, а суд у цивільному судочинстві не вправі з власної ініціативи залучати іншого відповідача / співвідповідача до участі у справі.
Водночас установлення належності відповідачів є обов`язком суду, який той виконує під час розгляду справи, навіть якщо жодна із заінтересованих осіб цього не вимагає (тобто ex officio), та має ґрунтуватися передусім на аналізі природи спірних правовідносин і позовних вимог.
Позивачем є особа, яка має право вимоги (кредитор) та яка звернулася до суду з відповідним позовом, а відповідачем – особа, яка, за твердженням позивача, повинна виконати зобов`язання (боржник). Схожі висновки Велика Палата Верховного Суду викладала у пунктах 46, 47, 76 постанови від 18 грудня 2024 року у справі № 907/825/22.
Визначення в позові складу сторін у справі (позивача та відповідача) повинне відповідати реальному складу учасників спору у спірних правовідносинах та має на меті ефективний захист порушених прав (свобод, інтересів) особи, яка вважає, що вони порушені, із залученням необхідного кола осіб, які мають відповідати за позовом (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2023 року у справі № 686/20282/21).
Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала, що поняття «сторона у спорі» може не бути тотожним за змістом поняттю «сторона у процесі»: сторонами в процесі є такі її учасники, як позивач і відповідач, тоді як сторонами у спорі є належний позивач і той належний відповідач, до якого звернута чи має бути звернута відповідна матеріально-правова вимога позивача. Схожі висновки викладені, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (пункт 70), від 29 травня 2019 року у справі № 367/2022/15-ц (пункт 66), від 07 липня 2020 року у справі № 712/8916/17 (пункт 27) та від 09 лютого 2021 року у справі № 635/4741/17 (підпункт 33.2).
Належним відповідачем є особа, яка є суб`єктом матеріальних правовідносин, тобто особа, за рахунок якої можна задовольнити позовні вимоги, захистивши порушене право чи інтерес позивача. Суд захищає порушене право чи охоронюваний законом інтерес позивача саме від відповідача (див. висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені у пункті 39 постанови від 26 лютого 2020 року у справі № 304/284/18 та пункті 8.10 постанови від 05 липня 2023 року у справі № 910/15792/20).
Задля остаточного вирішення спору і захисту порушеного права за результатами судового розгляду справи сторонами в судовому процесі мають бути саме сторони у спірних матеріальних правовідносинах, які виступають на захист своїх інтересів і на яких поширюється законна сила судового рішення. Схожий висновок Велика Палата Верховного Суду зробила у пункті 80 постанови від 18 грудня 2024 року у справі № 907/825/22.
За усталеним висновком Верховного Суду, звернення з позовом до неналежного відповідача (неналежного складу відповідачів) є самостійною підставою для відмови в позові (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц, від 21 листопада 2018 року у справі № 127/93/17-ц, від 12 грудня 2018 року у справах № 570/3439/16-ц та № 372/51/16-ц відповідно, від 30 січня 2019 року у справі № 552/6381/17, від 01 квітня 2020 року у справі № 520/13067/17, від 05 липня 2023 року у справі № 910/15792/20, від 21 грудня 2022 року у справі № 914/2350/18 (914/608/20).
У постанові Верховного Суду від 27 січня 2021 року у справі № 133/2267/18 (провадження № 61-20137св19) вказано, що підставою для виділення майнових паїв у натурі чи отримання їх вартості окремими особами є заяви власників майнових паїв про виділення їхнього майна в натурі. Такі заяви розглядають збори співвласників майнових паїв, які приймають відповідні рішення, що оформляються протоколом зборів співвласників. Отже, питання щодо виділення майнового паю в натурі, способу такого виділення, визначення конкретного майна, яке передається власнику майнового паю, відноситься до виключної компетенції зборів співвласників.
ОСОБА_1 є співвласником майнових паїв колективного сільськогосподарського підприємства та його частка визначена у розмірі 31,03% або 382 815 гривень від загальної вартості майна пайового фонду КСП імені Т. Г. Шевченка. Матеріали справи не містять належних доказів виділення позивачу майнового паю в натурі, способу такого виділення, визначення конкретного майна, яке передається власнику майнового паю.
Наявне в матеріалах справи рішення комісії з організації вирішення майнових питань ТзОВ «Сокиряни-Агрос», оформлене протоколом від 28 березня 2006 року не може підміняти рішення загальних зборів співвласників майнових паїв колективного сільськогосподарського підприємства.
Так, згідно з пунктом 3 Типового положення про комісію з вирішення майнових питань, що виникають у процесі реформування аграрного сектора економіки, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 28 лютого 2001 року № 177 (далі – Типове положення), зазначено, що основним завданням комісії є уточнення складу і вартості пайових фондів майна членів підприємства, зокрема реорганізованих, де не завершено процес паювання майна і не здійснено належного оформлення та реалізації цих прав відповідно до законодавства.
Пунктами 4, 5 Типового положення визначені права комісії, які зводяться до проведення розрахунків щодо пайового майна, визначення структури пайового фонду тощо.
Комісія вносить пропозиції щодо виділення групі осіб (окремим особам), які є власниками паїв, індивідуально визначених об`єктів із складу майна реорганізованого підприємства та передачі їх у спільну власність (підпункт 10 пункту 4 Типового положення).
Суд першої інстанції не врахував, що за відсутності одностайного рішення загальних зборів співвласників майнових паїв ліквідованого КСП імені Т. Г. Шевченка про виділення позивачу нерухомого майна в натурі, саме співвласники пайового фонду є особами, прав та інтересів яких стосується спір.
Зважаючи на викладене, у позові ОСОБА_1 пред`явленому до Сокирянської міської ради слід було відмовити у зв`язку з його пред`явлення до неналежного відповідача.
Передача конкретного нерухомого майна в рахунок майнового паю впливає на права інших співвласників, оскільки таке майно виділяється зі складу майна, що належить їм на праві спільної часткової власності.
Враховуючи, що Сокирянська міська рада, не будучи членом (пайовиком) КСП імені Т. Г. Шевченка, не є суб`єктом матеріальних правовідносин та не є особою, за рахунок якої може бути задоволено позов, колегія суддів приходить до висновку, що позов у цій справі пред`явлено до неналежного відповідача.
Виходячи із характеру спірних правовідносин, їх нормативно-правового регулювання, предмету та підстав заявленого позову, належними відповідачами є члени (пайовики) КСП імені Т. Г. Шевченка (їх правонаступники).
Аналогічний підхід застосовано Верховним Судом у постанові від 08 квітня 2024 року у справі № 379/1621/17, відповідно до якого у разі вирішення питання про виділення частки з майна колишнього КСП у судовому порядку позов має пред`являтися до всіх інших співвласників.
Отже, співвласники розпайованого майна колективного сільськогосподарського підприємства мають право отримати свій майновий пай лише у вигляді та розмірі, визначеному рішенням зборів співвласників паїв або в порядку виділу своєї частки із спільного майна шляхом пред`явлення позову до всіх інших співвласників на підставі положень ЦК України та інших норм законодавства, які регулюють відносини між учасниками спільної часткової власності.
У справі, яка переглядається, ОСОБА_1 правом ініціювати залучення до участі у справі співвідповідача чи заміну первісного відповідача (Сокирянської міської ради) належним відповідачем (відповідачами) – співвласників розпайованого майна колективного сільськогосподарського підприємства, – у порядку статті 51 ЦПК України не скористався.
Отже, з`ясувавши, що у цій справі за вимогою про визнання за ОСОБА_1 права власності на нежитлову будівлю сараю та гаража, позов пред`явлено до неналежного відповідача та немає визначених процесуальним законом підстав для заміни неналежного відповідача належним, у позові слід було відмовити саме з цієї підстави.
За таких обставин суд першої інстанції хоча й прийшов до правильного висновку про відмову в позові, проте помилився щодо підстав такої відмови, у зв`язку з чим підлягає зміні мотивувальна частина оскарженого рішення.
Верховний Суд неодноразово звертав увагу, що висновки суду по суті вирішення спору про обґрунтованість або необґрунтованість позовних вимог мають бути зроблені за належного суб`єктного складу учасників справи. (див. зокрема постанову Верховного Суду від 24 квітня 2024 року у справі № 306/513/16-ц).
Отже, з урахуванням висновку суду апеляційної інстанції про пред`явлення позову у цій справі до неналежного відповідача, відсутні підстави для надання оцінки доводам апеляційної скарги, які стосуються вирішення спору по суті.
Висновки апеляційного суду за результатами розгляду апеляційної скарги
Згідно з пунктом 2 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
Відповідно до пункту 4 частини першої статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Враховуючи наведене вище, рішення суду першої інстанції від 24 лютого 2026 року ухвалено з порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права, а тому слід змінити його мотивувальну частину, виклавши її в редакції цієї постанови.
Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 376, 381-384ЦПК України, Чернівецький апеляційний суд
УХВАЛИВ:
Апеляційну скаргу  ОСОБА_1  задовольнити частково.
Змінити мотивувальну частину рішення Сокирянського районного суду Чернівецької області від 24 лютого 2026 року, виклавши її в редакції цієї постанови.
В іншій частині рішення залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення.
На постанову може бути подана касаційна скарга до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.
Повна постанова складена 04 червня 2026 року.

Суддя-доповідач     Олександр ОДИНАК
Судді :      Наталія ВИСОЧАНСЬКА
Ігор ЛИСАК